•
VODNIK
PO
BELOKRANJSKIH
PARTIZANSKIH
POTEH

Ta najjužnejši del Slovenije, strnjen med Gorjance, obronke mogočnega Roga in slikovito dolino Kolpe, ki ima poetično ime Bela krajina, je v resnici nekaj posebnega. Težko je opisati ali povedati, v čem je ta posebnost. To je treba doživeti, doumeti, poznati. V ta prelepi svet, v njegove preproste a ponosne ljudi se je treba vživeti in šele takrat zaznaš in spoznaš to posebnost.
Preprostost, iskrenost, tovarištvo, predanost domovini, čut za pravičnost in človečna poštenost so značilnosti, ki od nekdaj spremljajo Belokranjce. Prav te lastnosti so naredile to deželico in njene ljudi nepremagljive, ko je bilo treba premagovati revščino, načrtovati razvoj in snovati novo bodočnost, odpravljati krivice, neenakost, zatiranje in izkoriščanje.
Ni naključje, da je ravno Bela krajina dala veliko enkratnih zgodovinskih osebnosti. Te so usodno vplivale na razvoj tudi širše slovenske in jugoslovanske skupnosti, pa tudi na njen lastni razvoj in bodočnost. Velika imena, kot so: ing. Janez Marentič, številni nšrodni heroji, revolucionarji, partizani in anonimni aktivisti so ustvarili osnovo za takšno vlogo v NOB in revoluciji, kot jo ispri-čuje tudi ta vodnik po partizanski Beli krajini.
Prav gotovo se avtorju tega vodnika ni bilo lahko odločiti, katere kraje in dogodke naj posebej obravnava, saj so v štiriletnem boju in revoluciji dali tudi drugi kraji svoj nenadomestljivi delež k naporom za novo življenje za svobodo in sociali-
3

zem, saj je vsaka potka, drevo, skala ali naselje v Beli krajini usodno povezano z revolucionarnimi časi.
Tako strnjen prikaz zgodovinskih dogodkov omogoča sedanji mladi generaciji, ki ji je bilo na srečo prizanešeno spoznati strahote vojne, hkrati pa je bila tudi prikrajšana za srečne trenutke ob zmagah, ob osvobajanju naselij, ob snovanju načrtov za bitke, ali izgradnjo ljudske oblasti, da si ustvari predstavo o vlogi in deležu, ki ga je dajala Bela krajina k skupnim družbenim prizadevanjem in naporom vse do zmage.
Hkrati pa ta vodnik tudi spontano izpričuje, da je Bela krajina zgodovinsko, geografsko in kulturno enoten prostor.
O tem se boš popotnik, ki boš obiskoval kraje, navedene v tem vodniku, tudi sam prepričal. Več ko bo teh popotnikov, bolj se bomo spoznavali, medsebojno povezali, sodelovali in gradili na temeljih, ki so bili postavljeni v enkratnem zgodovinskem času in dogodkih izpričanih v tej belokranjski knjižici.
Mirko Jelenič
4

UVOD
Minilo je že več kot štirideset let, odkar je slovensko ljudstvo pod vodstvom Komunistične partije in Osvobodilne fronte našlo dovolj poguma in moči, da se je uprlo skoraj stokrat močnejšemu sovražniku. Goloroko proti najmodernejši vojni tehniki, proti izurjenim armadam. Odločilo se je, da vzame svojo usodo samo v svoje roke, odločilo se je za boj na življenje in smrt.
Narodnoosvobodilna vojna in ljudska revolucija je bila za Slovence velik čas, poln trpljenja, bolečin in smrti, pa tudi čas zmag, navdušenja in zanosa. V boju se je kovalo in v krvi se je kalilo bratstvo jugoslovanskih narodov.
V tem narodnoosvobodilnem boju je imela Bela krajina svoje častno mesto. Od začetka je stala trdno na strani Osvobodilne fronte. Za svobodo je izgubilo življenje 1250 Belokranjcev, v vrstah narodnoosvobodilne vojske se je borilo okrog 5000 borcev, od katerih je izgubil življenje skoraj vsak peti.
Mladina, ki greš po poteh belokranjskih borcev, spomni se veličine Bele krajine v najtežjih dneh slovenskega ljudstva, spomni se njenih žrtev, čuvaj pridobitve narodnoosvobodilne vojne in ljudske revolucije, utrjuj svojo slovensko narodno zavest, čuvaj   enotnost in bratstvo   jugoslovanskih
narodov.
5

Ta kratek vodnik naj te popelje do tistih krajev v Beli krajini, ki so bili pomembni med narodnoosvobodilno vojno, spomni naj te pomembnejših dogodkov te vojne in revolucije, spomni pa naj te tudi žrtev in prelite krvi.
Ta belokranjska partizanska pot te vodi po obeh belokranjskih občinah in je krožna. To pa pomeni, da lahko začneš pohod kjerkoli. Dotakne se tudi novomeške občine na Rogu, ker je bil Rog tesno povezan z dogajanji v Beli krajini. Na vsej poti je 12 kontrolnih točk, kjer dobiš v to knjižico žig kot dokaz, da si to kontrolno točko v resnici tudi obiskal, vmes pa je še 48 krajev, ki so pomembni zaradi dogodkov med NOB. Vseh ostalih krajev, kjer se je brez dvoma dogajalo še marsikaj pomembnega, ni bilo mogoče iz praktičnih razlogov vključiti v smer te belokranjske partizanske poti.
O dogajanju v Beli krajini med NOB lahko izveste več, če prelistate Poličevo knjigo Belokranjski odred in Vogričev Boj Belokranjcev.
METLIKA
Metlika je bila vsa vojna leta eno izmed središč upora proti okupatorju, že pred vojno pa revolucionarno žarišče, saj je bila tu organizirana prva partijska celica že leta 1937 po posvetovanju v Semiču. Sestavljali so jo: Jože Slane iz Metlike ter Ivan Kopinič iz Radovič in Franc Matjašič iz 6

Rosalnic. Do leta 1939 je število komunistov v Metliki že toliko naraslo, da se je posvetovanja v Slančevi hiši v Metliki udeležilo 9 ljudi. Okrog Jožeta Saška je takrat nastala tudi druga partijska celica. Komunisti so pred vojno izvedli v Metliki vrsto propagandnih akcij.
Na vojna leta in boj  Metlike z okupatorjem pa nas spominja vrsta spomenikov in spominskih
obeležij.
V parku na Trgu svobode je Papičev spomenik Belokranjski borec ter Kalinovi doprsni kipi maršala Tita ter narodnih herojev Hije Badovinca, Janka Brodariča in Martina Južne. Nad njimi pa je v steno vzidanih 11 plošč z imeni 236 padlih borcev in 132 žrtev fašističnega nasilja metliške občine (iz leta 1953). V bližnjem gradu, v Belokranjskem muzeju, pa je urejena zbirka narodnoosvobodilnega boja, kjer je mogoče dobiti pregled nad dogajanji med NOB v Beli krajini.
Na mestnem   pokopališču   stoji  na skupnem grobu spomenik 7 borcem in 4 žrtvam fašističnega
nasilja.	"•
Osnovna šola v Metliki nosi ime po XV. SNOUB,, ki je bila ustanovljena 28. 9. 1943 v Bočki pri Metliki. V avli te šole je v marmorno ploščo vklesano posvetilo borcev XV. brigade mladini. Tu je tudi Dolinarjev relief Borci in ljudstvo.
Na kulturnem domu Edvarda Kardelja je vzidana spominska plošča, ki nam pove, da je bila tu 5. in 6. maja 1944 novinarska konferenca, na kateri
7

so govorili o nalogah novinarjev in dopisnikov v NOB, o nadaljnjem razvoju novinarstva in dopisništva, sprejeli pa so tudi sklep o ustanovitvi novinarskega društva, ki je bilo pozneje ustanovljeno v Črnomlju. V tem domu je bila takrat tudi razstava partizanskega tiska.
V avli tega doma je vzidana tudi spominska plošča z imeni 28 telovadcev, ki so padli v vrstah NOV ali  pa  umrli   kot žrtve fašističnega  nasilja.
Na Partizanskem trgu, na poslopju nekdanje osnovne šole, je vzidana spominska plošča oficirski šoli Glavnega štaba NOV in POS, ki je delovala v Metliki od januarja 1944 do osvoboditve. Poleg tega, da je oficirska šola vzgajala komandni kader za potrebe NOV, je bila tudi učinkovita bojna enota, ki je v kritičnih situacijah uspešno posegala v boj.
Na istem trgu je tudi spomenik vsemu slovenskemu vojaškemu šolstvu.
Na gasilskem domu je vzidana spominska plošča padlim gasilcem.
Spomniti pa se moramo še naslednjih vojnih dogodkov:
13. aprila 1941. leta so Nemci zasedli Metliko, posamezne motorizirane patrulje pa so se pojavile že 11. aprila. Čez nekaj dni pa so jo že zapustili. Do 4. maja je vladalo nekakšno brezvladje, takrat pa so v Metliko vkorakali Italijani in prevzeli oblast.
Prva metliška diverzantska skupina je bila organizirana že julija 1941 iz članov partije. Prva sa-8

botažna akcija je bila izvedena 1. septembra 1941 na železniški postaji. Prvi borci so šli v partizane oktobra in so se nad Miklarji pridružili črnomaljski skupini, druga skupina, ki pa se je zadrževala v okolici Vinomera, je odšla iz Metlike okrog 23. oktobra. V znani tragediji na Gornjih Lazah so izgubili življenja naslednji Metličani: Ivan Črnič, Toni Prus in Jože Slobodnik.
Odpor do okupatorja je rasel tudi med mladino in to kljub temu, da si je okupator na vse načine prizadeval, da bi si jo pridobil. V juliju je v prosvetnem domu, ki ga je preimenoval v Teatro Pucini, priredil za mladino zabavo s plesom, ki pa jo je metliška mladina bojkotirala. Mestni odbor OF je bil ustanovljen   novembra   1941. leta. Njegovo delovanje je bilo kmalu čutiti. Še istega meseca je zaprisegla Osvobodilni fronti  in Narodni zaščiti prva   skupina   Metličanov, nato pa še februarja in aprila 1942 in junija 1943. 1. decembra 1941 je na zvoniku metliške cerkve zaplapolala jugoslovanska   zastava, vrstile so se napisne in tro-silne akcije. Da bi Italijani vendar prišli Osvobodilni fronti  na kaKršnokoli  sled, so 25. marca 1942 zgodaj zjutraj zaprli vse izhode iz Metlike in opravili hišne preiskave v vseh hišah v mestu, uspeha pa ni bilo nobenega. Ko pa je 1. maja 1942 zaplapolala zastava na stari murvi na Veselici, so aretirali Cimermanovega Jožka, ga že v Metliki mučili, nato pa odvedli v zapore v Ljubljano. Ustreljen je bil v Gramozni jami kot talec, prvi iz Bele krajine. 8.
9

maja Istega leta je organizirano odšlo v partizane 13 Metličanov. 26. julija 1942 pa so Italijani zaprli vse družine, ki so imele svojce med partizani, njihove hiše pa zapečatili. Ljudi so nato odpeljali v internacijo, hiše pa popolnoma izropali. Inventar so večinoma odpeljali v Italijo, kar je ostalo, so najprej poskušali za malenkostne denarje prodati. Ker pa tako naropanega blaga ni nihče kupoval, so vse, kar je ostalo, sežgali. V začetku decembra, torej kmalu po padcu postojanke na Suhorju, so Italijani v Metliki aretirali okrog 50 ljudi. Nekatere med njimi so odpeljali v zapore v Novo mesto, druge v internacijo, nekaj pa so jih izpustili.
V noči na 5. marec 1943 sta Tomšičeva in 13. hrvaška brigada Rade Končar napadli Metliko, medtem ko sta Cankarjeva in Gubčeva brigada ta napad varovali. Napad ni uspel. Aprila istega leta so Italijani aretirali in zaprli vse metliške fante, stare nad 16 let. Na zaslišanju so se vsi dobro držali in nikomur niso mogli ničesar dokazati. Nato so jih poskušali belogardisti pripraviti do tega, da bi stopili v njihove vrste, pa niso dobili niti enega.
Ob kapitulaciji Italije je v mestu prevzela oblast OF, izvedena je bila tudi splošna mobilizacija. Okrog 20. septembra 1943 je bila v Metliki ustanovljena pionirska organizacija, medtem ko sta ilegalna mladinska organizacija in SKOJ delovali že med italijansko okupacijo. Po kapitulaciji Italije pa sta ti dve organizaciji delovali javno. 10

Že 22. oktobra, med jesensko nemško ofenzivo 1943, so Metliko zasedli Nemci in vlasovci, domobranci pa so poskusili tu osnovati svojo postojanko   4.   novembra, ko   so   prišli   v   Metliko skupaj z Nemci in se močno utrdili v osnovni šoli. Ker pa jim je XV. brigada sproti uničevala na cesti  med Trnovcem in Jugorjem vsa vozila, s katerimi so poskušali vzdrževati zvezo s postojanko v Novem mestu, in ker so vedeli, da jih bodo partizani prej ali slej napadli v njihovi postojanki v Metliki, so se v noči na 9. november skupaj s črnomaljsko posadko pretihotapili v Kočevje.
9. julija 1944 je bila v Metliki velika parada slovenskih in hrvaških partizanskih brigad, s čimer so manifestirali bratstvo in enotnost sosednjih narodov. Po paradi je bilo v Dragovanovem gozdu na Svržakih ljudsko zborovanje s kulturnim sporedom. Že naslednji dan se je začela sovražna ofenziva proti osvobojenemu ozemlju Bele krajine, ki so jo branile naslednje partizanske enote:  Belokranjski odred, Cankarjeva brigada, Gubčeva brigada, Oficirska šola, Žumberaškf odred in enote IV. hrvaškega korpusa (Seljina brigada ter 1. in 2. brigada 8. divizije). Boji so trajali vse do 16. julija, ko so Nemci, vlasovci in ustaši za nekaj ur vdrli v Metliko, pobili več ljudi, požgali 24 hiš in 99 gospodarskih   poslopij, popolnoma  so  požgali   Zvirkov vrh, prebivalstvo dodobra izropali, več moških, ki se niso pred njimi pravočasno umaknili, pa odvedli tudi s seboj. Že po dobrih dveh urah divjanja po
11

mestu so se zaradi pritiska naših enot, ki so grozile, da jim odrežejo odstopnico, umaknili. Na te dogodke spominja obelisk, ki stoji v parku nasproti hotela ob Cesti bratstva in enotnosti.
9. oktobra 1944 je bila v Metliki z odlokom predsedstva SNOS ustanovljena nižja realna gimnazija, prva srednja šola v zgodovini Metlike. 1. novembra 1944 je začelo v Metliki delovati na novo ustanovljeno okrajno sodišče.
13. novembra so začeli preko Kolpe siliti usta-ši in Nemci. To je bila slepilna akcija za nemški in domobranski napad na Črnomelj, imenovan Snežni metež. Večina metliškega prebivalstva se je umaknila n^ Grabrovec. Sovražniku se vdor v Metliko ni posrečil. Branila sta jo Belokranjski odred in Oficirska šola.
Med zadnjo vojno je v vrstah NOV padlo 47 Metličanov, 20 pa jih je pomrlo v sovražnikovih taboriščih ali pa so bili pobiti.
V Metliki je bil rojen Franc Kočevar-Ciril, narodni heroj.
ČURILE
Jeseni 1941 sta za vasi Čurile, Dacarji, Svr-žaki in Zvirkov vrh ustanovila Martin Žugelj in Jože Slane vaški odbor Osvobodilne fronte.
Uporniško razpoloženje prebivalstva v teh vaseh je kmalu opazil tudi okupator, ki je 26. 7. 1942 izvedel racijo in vse moške, kar jih je uspel za-12

jeti, odvede! v Metliko in nato dalje na Rab in v druga taborišča. Mnogim je takrat uspelo, da so se umaknili in februarja naslednjega leta so se odzvali partizanski mobilizaciji. Takrat je samo iz čuril odšlo v partizane 8 fantov.
Spominski kamen ob cesti med Svržaki in Ču-rili pa spominja na zločin bele garde, ki je v Ču-rilih ubila Janka Pečariča, na Svržakih pa Janeza Nemaniča.
ROSALNICE
Leta 1934 je bilo v Rosalnicah ustanovljeno Društvo kmečkih fantov in deklet, ki pa je bilo zaradi preveč očitnega naprednega delovanja že naslednje leto razpuščeno.
Od tu sta doma narodna heroja llija Badovi-
nac in Janko Brodarič.
Ob pokopališču stoji na skupnem grobu spomenik padlim okoličanom, na njem pa so vklesana tudi imena ostalih borcev, ki so tu pokopani.
V pokopališki zid je vzidana plošča, ki spominja na belogardistični zločin nad Jožetom Starcem iz Rosalnic, na gasilskem domu pa spominska plošča padlim gasilcem.
Rosalničani se spominjajo še naslednjih dogodkov.
26. 7. 1942 so Italijani pobrali več moških in jih nato odpeljali na Rab in v druga italijanska koncentracijska taborišča. 5. februarja so partizani v
13

Rosalnicah mobilizirali v NOV. V noči na 5. marec 1943 je Cankarjeva brigada, ki je sicer varovala napad partizanov na Metliko, napadla Italijane na železniški postaji v Rosalnicah in njihove bunkerje ob železniškem mostu preko Kolpe. 14. 8. 1943 so belogardisti pri Treh farah mučili in ubili Tončka Jakofčiča iz Krasinca.
V okolici Rosalnic so bili med 11. in 16. julijem 1944 hudi boji med partizani in ustaši ter Nemci.
RADOVlCl
Od tu sta doma brata Kopiniča. Josip je že pred vojno pa tudi med njo, vzdrževal radijsko zvezo med CK KPJ in kominterno. Ivan, komunist od leta 1936, je kot pripadnik prve belokranjske partizanske čete padel v znani tragediji na Gornjih La-zah. Kopiničevo hišo so zažgali Italijani. Na mestu, kjer je stala, stoji spomenik ilegalnim partijskim potem, ki so se stekale pri Kopiničevih.
BOZAKOVO
Leta 1941 je preko Božakovega vodila ilegalna kurirska pot, ki je povezovala vodstvi KP Slovenije in Hrvaške. Tu so se zadrževale od leta 1942 mnoge partizanske enote: 4. kordunaška brigada, Šer-cerjeva brigada, Belokranjski odred in druge. Partizani so mobilizirali enote NOV 6. februarja 1943.
1/1

tizani   so   mobilizirali v enote   NOV 6. februarja
1943.
Na soseski hiši je vzidana spominska plošča
padlim vaščanom, ob kapelici pa spominsko obeležje Petru Racmanu, ki je tu padel v boju z ustaši in Nemci ob njihovem vdoru v Belo krajino 13. 7. 1944.
DRAŠ1ČI
V Drašičih je bil doma predvojni revolucionar in komunist, pravnik Stanko Bajuk, ki je bil zaradi svojih naprednih idej in revolucionarnega delovanja leta 1940 zaprt in interniran v Bileči. Padel je leta 1943. Preko Drašič je v letih 1941 in 1942 potekal kanal Komunistične partije Slovenije in Hrvaške. Preko te zveze je v letu 1942 potoval v Slovenijo tudi Edvard Kardelj.
Drašiči so med zadnjo vojno veliko pretrpeli. Odbor OF je bil organiziran že jeseni leta 1941 in njegovo delovanje je bilo kmalu čutiti. Zaradi izdajstva je za to delo kmalu izvedel tudi okupator in 20. 6.1942 odvedel v metliške zapore več ljudi. Ker so partizani že naslednje noči odnesli iz šolske kleti 35 kg eksploziva, so sledile  nove aretacije. 26. 7. 1942 pa so Italijani odvedli v Metliko in  nato  na  Rab 27  fantov  in  mož, kjer  jih  je 8
umrlo.
Po kapitulaciji  Italije  je  svoje  najtežje čase doživela vas  ob  nemškem  in  ustaškem vdoru v
15

Belo krajino. Takrat so imeli Nemci in ustaši zasedene Drašiče od 10. do 16. julija 1944. V okolici Drašič in v vasi je bilo več hudih bitk. Nanje spominja neeksplodirana granata iz partizanskega topa v zahodnem zidu drašiške cerkve. Med nemško zasedbo je sovražnik v Drašičih naredil vrsto zločinov.
Na gasilskem domu je vzidana spominska plošča  padlim  in  ubitim  Drašičanom  in okoličanom.
KRMAČINA
Vas leži ob slovensko hrvaški meji, zato je bila njena lega med vojno zelo ugodna za vzdrževanje stikov med Slovenijo in Hrvaško.
Preko Krmačine, kjer je bil zaupnik OF Jože Zoretič, je za stike med CK KP Slovenije in CK KP Hrvaške organiziral Jože Borštnar skrivni kanal, po katerem je potovala pomembna pošta in za NOB in ljudsko revolucijo pomembni ljudje. Med drugimi sta po tem kanalu v letu 1942 potovala tudi Edvard Kardelj in Ivan Maček. Ta kanal je deloval od jeseni 1941 do 24. maja 1943, ko je bil izdan in so Zoretičevo hišo, v kateri so takrat prenočevali kurirji, napadli ustaši in po kratkem boju pobili vse, ki so bili takrat v hiši, tudi Zoretičeve. O tem dogodku priča tudi spominska plošča na Zo-retičevi hiši. 16

Med nemško ofenzivo julija 1944 so Krmačino zasedli sovražniki in jo dodobra izropali. Ljudem so jemali zlasti denar in živino.
VINOMER
Vinomer je bil pomembna partizanska postojanka že jeseni 1941. leta, ko se je tu zadrževala metliška   partizanska   skupina   pred odhodom na Smuk v prvo belokranjsko partizansko četo (23.— 29. oktobra 1941). Ob koncu tega leta m v začetku naslednjega je v Žugljevi  zidanici  delovala belokranjska ciklostilna tehnika, ponovno pa od 8. decembra  1942 do  13. januarja  1943 v Vraničarjevi zidanici, v poslopju banovinskega kmetijskega posestva in v poštni zidanici. Od tu se je preselila v Radoše. V Vinomeru je bila leta 1942 javka za odhod v partizane, istega leta je bil v Vinomeru sedež rajonskega komiteja KPS in rajonskega odbora OF za rajon Metlika-vzhod. Leta 1944 je v poslopju   banovinskega   posestva delovala partijska šola. V spomin na to dogajanje sta vzidani spominski plošči na Slančevi ziBanici in na poslopju kmetijskega posestva.
RADOVICA
To je vas, ki leži na severovzhodu Bele krajine, že na pobočju Gorjancev. Vsekakor je v času
osvobodilne vojne preživljala svoj veliki čas. Že
17

leta 1941 je bila vključena v delo za osvoboditev. Prvi organizirani sestanki OF so bili že v oktobru, novembra pa je bil postavljen vaški odbor OF. Junija 1942 je bil osnovan mladinski odbor OF, decembra istega leta pa odbor protifašistične ženske zveze, v začetku leta 1943 pionirski odred.
Od vojnih dogodkov pa so prebivalstvu ostali v spominu še naslednji: 7. oktobra 1942 so partizani pod vodstvom llije Badovinca in na zahtevo višjega poveljstva požgali šolo in župnišče, ker je obstajala nevarnost, da se v teh poslopjih v skladu s svojimi načrti o obkolitvi Gorjancev naseli be-logardistična posadka in da Radovica postane be-logardistična postojanka. 25. oktobra istega leta so bili v okolici Radovice ostri boji med hrvaškimi partizani in italijansko vojsko. V vojsko so partizani mobilizirali 2. februarja in 18. avgusta 1943. Tu so se zadrževale mnoge partizanske enote, tu so bili izhodiščni položaji za mnoge partizanske akcije (napad na Metliko 5. marca 1943). Najtežje čase pa je preživljala Radovica med nemško in ustaško ofenzivo proti Beli krajini julija 1944. Tu so se borile Gubčeva brigada, Seljina in 2. hrvaška brigada. Šele po večdnevnih srditih bojih je sovražnik 15. julija uspel vdreti v Radovico in jo zadržati en dan. Svojo jezo pa je seveda znesel nad civilnim prebivalstvom.
Spomenik padlim vaščanom stoji  na vaškem pokopališču, spominska plošča padlim gasilcem pa je vzidana v steno gasilskega doma. 18

BOJANJAVAS
V tej vasi se je skoraj vse prebivalstvo aktivno vključilo v narodnoosvobodilni boj. Vaški odbor OF je bil osnovan marca 1942, že naslednji mesec pa vaška zaščita, ki so ji zaprisegli skoraj vsi va-ščani. Junija istega leta je bil osnovan mladinski odbor OF in že 14. junija je odšlo iz vasi 14 fantov v partizane.
Aktivnost prebivalstvo in vsestranska pomoč, ki jo je prebivalstvo nudilo partizanski vojski, nista mogli ostati skriti sovražniku. Zato so Italijani 7. avgusta 1942. leta požgali vso ves. Zgorelo je 41 hiš in 110 gospodarskih poslopij. Zgorel je ves inventar, hrana in poljsko orodje, ker Italijani niso dovolili ničesar rešiti.
Sredi vasi stoji lep spomenik požgani vasi in padlim vaščanom. Na steni vaške hiše je vzidana spominska plošča španskemu borcu Ivanu Radošu, ki je povojna leta preživljal v Bojanji vasi, doma pa je bil v Radoših.
GRABROVEC
V eni izmed zidanic v okolici Grabrovca je bil 27. in 28. oktobra 1941 sestanek belokranjskih komunistov, kjer so obravnavali organizacijo odpora v Beli krajini. Sprejet je bil tudi sklep, da se metliška partizanska skupina, ki se je takrat zadrževala v okolici Vinomera, pridruži prvi belokranjski
19

partizanski četi, ki se je formirala na Smuku nad Semičem. Sestanku so prisostvovali poleg drugih tudi Jože Borštnar in Tone Šuštaršič.
8. decembra 1942 so Italijani bombardirali Gra-brovec, 22. aprila 1943, ob svoji ofenzivi na Gorjance, pa požgali nekaj hiš.
13. novembra 1944, ko so ponovno silili usta-ši preko Kolpe v Belo krajino, se je na Grabrovec umaknila večina metliškega prebivalstva. Grabrov-čani so nudili Metličanom hrano in streho tri dni. Sredi vasi stoji spominski vodnjak, posvečen padlim vaščanom, na robu vasi pa spominsko obeležje borcema Pečariču in Kapšu, ki so ju tam ubili belogardisti.
DRAGOMLJAVAS
Vas se je že v letu 1941 opredelila za OF in v Krštinčevi zidanici je bil že 25. novembra 1941 sestanek pristašev OF s širšega suhorskega okoliša.
V Dragomeljski loži, Pri zdenci pod Županjim vrhom je bilo od 8. maja do 16. maja 1942 taborišče partizanske skupine, ki je tu prerasla v Belokranjsko četo kot zametek poznejšega Belokranjskega bataljona in Belokranjskega odreda. Od tu so hodili partizani na akcije, ki so močno odjeknile med belokranjskim ljudstvom (zaseda v Bočki, kaznovanje izdajalcev). 20

V okolici vasi je bilo več skritih bunkerjev in skladišč. Ob nemškem in domobranskem vdoru v Belo krajino 14. 11. 1944 se je v Dragomljo vas umaknil IO OF, CK KPS in nekateri deli glavnega štaba NOV in PO Slovenije. Tu je bil sedež kurirske postaje TV 7 in nekaj časa tudi belokranjske ciklostilne tehnike. V vasi stoji spomenik, ki spominja na slavno preteklost te vasi. Od tu je bil doma narodni heroj Martin Južna.
SUHOR
Proti koncu leta 1941 je bil na Suhorju ustanovljen vaški odbor OF, februarja 1942 pa se je začel oblikovati rajonski odbor OF.
Od maja 1942 so bile v okolici Suhorja pogoste partizanske akcije in italijanska finančna straža, ki se je na Suhorju čutila ogroženo, je 5. junija 1942 Suhor zapustila. Ker pa so se Italijani zavedali strateškega položaja Suhorja, so poskušali skupaj z belogardisti jeseni istega leta ponovno postaviti svojo postojanko. 16. novembra je prišlo na Suhor 35 Italijanov, večinoma iz opuščene postojanke na Hrastu in 127 belogardistov, ki so zasedli šolo, župnišče in cerkev kot dominantne točke. 26. novembra se je na Suhor v šolo naselil tudi štab belogardističnega bataljona. Še isti večer so enote 13. hrvaške brigade napadle sovražno postojanko, medtem ko so slovenske enote (Cankarjeva   brigada  in  Vzhodnodolenjski   odred)
21

varovale napad in uspešno odbile sovražnika, ki je prodiral od Novega mesta in Semiča na pomoč posadki na Suhorju. Zjutraj 27. novembra 1942 je postojanka padla. Partizani so zajeli belogardisti-čni štab in večino posadke. Drugi so zgoreli v žu-pnišču ali pa so padli med poizkusom preboja partizanskega obroča okrog postojanke. Le redkim je uspelo uiti. Poleg tega so partizani zaplenili 4 strojnice in 104 puške. S padcem Suhorja je bil zadan belogardizmu v Beli krajini odločilni udarec. Ves suhorski rajon je postal svobodno ozemlje. Tu so se zbirale partizanske enote pred akcijami, tod se je varno umikala partizanska bolnica iz Žumberka v Rog. Zaradi sorazmerne varnosti so se na Suhorju vrstili tudi pomembni politični dogodki o katerih govore številne spominske plošče. Od 15. do 17. julija 1943 je bila na Suhorju prva okrožna konferenca Zveze slovenske mladine (ZSM) za Belo krajino. Na njej je sodelovalo 61 izvoljenih delegatov. Zastopali so 90 °o belokranjske mladine, ki je bila takrat že vključena v ZSM.
Mesec dni pred kapitulacijo Italije, 8. avgusta 1943, je bilo na Suhorju veliko zborovanje pristašev OF in prebivalstva semiškega, podgorjan-skega in metliškega dela Bele krajine. Istega dne je bil na Suhorju zbor aktivistk Protifašistične ženske zveze (AFŽ) Bele krajine, naslednji dan je bila okrožna partijska konferenca in že 10. avgusta 1943 zbor belokranjskih aktivistov OF ob udeležbi članov Izvršnega odbora OF. 22

10. in 11. oktobra 1943 je bilo na Suhorju prvo posvetovanje slovenskih pravnikov na osvobojenem ozemlju.
Prebivalstvo pa se spominja še naslednjih dogodkov:   Med  nemško  ofenzivo  21.  oktobra   1943 so Nemci presenetili rajonski odbor OF, ki je ravno imel sejo, ter tri člane odbora ubili. V novembru, še   med   ofenzivo, so bili v okolici   Suhorja položaji XV. brigade, ki je uspešno napadala sovražna vozila na cesti med Metliko in Novim mestom. Tu  je  bila  14.  decembra   1943  druga  konferenca Protifašistične ženske zveze za Belo krajino, ki se je je udeležila tudi slovenska delegacija z drugega zasedanja AVNOJ. Njeni člani so poročali zbranim o njegovih sklepih.
31. decembra so prišle na Suhor in v okoliške vasi enote 14. divizije, ki so nato 7. januarja 1944 odšle na svoj znameniti pohod na Štajersko.
Sem se je 14. novembra 1944 umaknilo prebivalstvo iz Črnomlja ter razne prištabne enote pred Nemci in domobranci, ki so tega dne vdrli v sicer osvobojeno Belo krajino.
Tu je bila 17. decembra 1944 ustanovljena italijanska brigada Fontanot.
Na vse te dogodke spominja spominski steber 14. diviziji in spominske plošče konferencam: Protifašistične ženske zveze, Zveze slovenske mladine, zborovanju pravnikov, ustanovitvi brigade Fontanot, zmagi   partizanov   nad belogardisti. Na
23

šoli pa je vzidana tudi spominska plošča padlim iz suhorskega predela.
RAVNACE
Partizanska vas ob vznožju Gorjancev. Prebivalci te vasi so že zgodaj spomladi 1942 aktivno sodelovali pri akcijah Osvobodilne fronte. Tako so poskrbeli za prehrano partizanske skupine, ki se je aprila 1942 zadrževala na Gorjancih v bližini njihove vasi.
Oč junija 1942 do 8. septembra 1943 je bil v Ravnacih sedež belokranjskega okrožja OF in belokranjskega okrožnega komiteja KPS, ki ga je vodil Ivan Novak-Očka. Tu je bil do kapitulacije Italije tudi sedež okrožnega odbora Protifašistične ženske zveze in okrožni komite Zveze slovenske mladine ter sedež okrožne komisije VOS.
Ob napadu partizanov na Hrast, 22. julija 1942, so bili tu izhodiščni položaji dela Gorjanskega bataljona. Med 23. in 27. februarjem 1943 je bila v tej vasi mladinska konferenca. Prisostvoval ji je tudi Ivo Ribar-Lola, ki je tiste dni obiskal Slovenijo. 23. maja 1943 je bil v Ravnacih zbor aktivistov OF iz Bele krajine, ki se ga je udeležil tudi Edvard Kardelj. Poročal je o vojaški in politični situaciji ter o posvetovanju na Pugledu v zvezi z Dolomitsko izjavo temeljnih skupin OF in nakazal nove naloge. Posvetovanja se je udeležilo 80 aktivistov. V Ravnacih se je zadrževala od maja do septembra 24

1943 belokranjska ciklostilna tehnika. Tu so bila skladišča vojaškega materiala, ki so ga odmetavala zavezniška letala na spuščališče na Popovi rustini na Gorjancih. Po bombardiranju Drag pa so se v Ravnace 21. aprila 1944 priselili tudi deli angleške vojaške misije.
Spominska plošča na vojne dogodke je vzidana v steno Stepanove hiše.
HRAST
Italijani so v vasi imeli posadko fašistične obmejne milice že od leta 1941. Ker pa so se zaradi razvoja osvobodilnega gibanja čutili močno ogrožane, so hiše, v katerih so bili nastanjeni, močno utrdili.
22. julija 1942 proti večeru so partizani postojanko napadli. Kljub začetnemu presenečenju pa uspeh akcije ni bil popoln. Italijani so imeli 2 mrtva, 5 ranjenih in 3 ujete, partizani pa 8 ranjenih. Napad so izvedle enote Belokranjskega odreda, četa Gorjanskega bataljona in četa Pokupsko-žumberaškega odreda. 26. julija so Italijani iz maščevanja požgali vso vas razen tistih dveh hiš, kjer so imeli postojanko, ruševine pa porušili z miniranjem.
V vasi stoji spomenik partizanskemu napadu
in požgani vasi.
25

MAČKOVEC
22. aprila 1942 sta se na cesti pod vasjo srečala komandant Dolenjskega bataljona Ivan More-Žan Rome in njegov spremljevalec Rudi Kromar-Fric s patruljo italijanskih obmejnih miličnikov s Hrasta. V spopadu je padel en miličnik, pa tudi Rudi Kromar. Italijani so še istega dne proti večeru prišli v vas, pretepali domačine in požgali 4 hiše od petih, kolikor jih je takrat Mačkovec imel. Drugega dne pa so požgali še gospodarska poslopja. Mačkovec je bil prva požgana belokranjska vas, na žalost pa ne tudi zadnja.
BREZOVA REBER
Vas pod Peščenikom na Gorjancih. Že spomladi 1942 je postala pomembna partizanska baza. Konec maja 1942 je tu nastalo partizansko taborišče belokranjske čete. Potem ko je odšla iz taborišča pri Dragomlji vasi 18. maja, se je za nekaj dni ustavila v taborišču pod Škrbcem, nato pa se je preselila v bližino Brezove rebri. Tu je četa prerasla v Belokranjski bataljon. Druga in tretja četa sta odšli na nove položaje, v taborišču pri Brezovi rebri pa je ostala prva ali Gorjanska ali imenovana tudi Metliška četa. Na Brezovi rebri se je zadrževal tudi štab bataljona. Večkrat so prihajali v to taborišče in tudi v vas predstavniki okrož-26

nega odbora OF in komiteja KPS za belokranjsko okrožje.
SELA PRI SEMIČU
Na pokopališču v Selih so Italijani in belogardisti streljali ujete partizane in aktiviste OF. Med njimi so ustrelili tudi znanega aktivista Nika Žu-niča, ki kljub mučenju ni izdal svojih sodelavcev. Na zahodni strani cerkvenega zidu so očuvani sledovi krogel, pod katerimi so padale žrtve. Tu je vpisanih 10 imen. Poleg tega je na pokopališču tudi spominski kamen, kjer so vpisana imena padlih in žrtev nasilja, ki so tu pokopani.
MLADICA PRI SEMIČU
28. septembra 1942 so Italijani v bližini križišča cest Semič—Metlika—Gradac ustrelili 9 tal-cev-aktivistov OF in partizanov, ki so bili ujeti v okolici Šmarjete med roško ofenzivo. Žrtve so si morale same izkopati grob. Na mestu zločina stoji spomenik.
NESTOPLJAVAS
Po tragediji prve belokranjske čete na Gornjih Lazah 2. novembra 1941 se je v okolici Semiča zadrževalo šest preživelih partizanov. Trije od njih: Štefan Dvojmoč, Kari Brunskole in Tone Jelene so
27

našli zatočišče v Nestoplji vasi, odkoder naj bi odšli na Toplo reber v Kočevskem Rogu, kjer je bilo znano zbirališče partizanov v začetku leta 1942. Tik pred odhodom, 25. februarja, so Italijani zaradi izdajstva partizane odkrili. Našli so jih na senu na kašči, ki je bila last Franca Cesarja. Ko so se hoteli partizani z naglim umikom rešiti, so vsi trije padli.
8. avgusta 1942 so Italijani odpeljali v internacijo več moških.
Nestoplja vas je bila zaradi svoje lege zelo primerna za razne partizanske ustanove. Tako je bil jeseni 1943 zgrajen v hiši Rudija Kumpa dobro skrit bunker intendence glavnega štaba NOV in PO Slovenije. Uporabljali pa so ga šele od oktobra 1944 pa vse do osvoboditve.
V spomin na tragične dogodke leta 1942 je v Severjevo hišo vzidana spominska plošča.
VAVPČJA VAS
Od tu je bil doma narodni heroj Jože Mihel-čič. Rojen je bil 20. januarja 1904. Bil je član centralnega komiteja Komunistične partije Slovenije. V centralni komite je bil izvoljen na ustanovnem kongresu na Čebinah leta 1937. Bil je tudi član okrožnega komiteja Komunistične partije Slovenije za Belo krajino. 30. oktobra 1941, ob ustanovitvi prve belokranjske partizanske čete, je postal njen komisar. 28

Ko so Italijani to četo na Gornjih Lazah 2. novembra 1941 razbili, se je sicer rešil, bil pa je v vasi Pribišje ujet. Italijansko vojaško sodišče ga je obsodilo na smrt. 9. decembra 1941 je bil pri Ljubljani ustreljen in da ne bi mogli Slovenci obiskovati njegovega groba, so truplo skrivaj prepeljali v Italijo. Pokopali so ga še z nekaterimi v Tržiču (Monfalcone).
Tudi njegov brat dr. Lojze Mihelčič je bil že pred vojno znani komunist, ob začetku vojne pa organizator OF in partizanskih bolnišnic.
V Mihelčičevi zidanici v bližini Vavpčje vasi je bila 6. januarja 1937 prva partijska konferenca za Belo krajino, ki so se je udeležili Jože Bahorič iz Pribincev, Niko črnič iz Boginje vasi, Niko Ja-kofčič iz Cerkvišč, Milan Kovačič iz Gradca, Jure Špehar iz Damlja, dr. Lojze Mihelčič, ki je bil tačas zdravnik v Metliki, Jože Slane iz Metlike, Milan šimec, Anton Pezdirc in Slavko Satošek iz Črnomlja, Jože Mihelčič iz Vavpčje vasi in še nekateri. Posledica te konference je bila ustanovitev partijskih celic v Metliki, Gradcu, Črnomlju in Semiču. Spominski kamen stoji ob cesti v bližini kraja, kjer je stala Mihelčičeva zidanica.
SEMIČ
Med vojno je bil Semič pomembno središče o:.bora proti okupatorjem. Poleti 1941 je pod vodstvom   Jožeta   Mihelčiča   nastala semiška diver-
29

zantska skupina, ki se je 30. oktobra 1941 vključila v prvo belokranjsko partizansko četo.
Po  kapitulaciji   Italije  je  postal   Semič  sedež rajonskega odbora OF. Do konca vojne je doživel Semič le dva sovražna vdora, in sicer ob nemški oktobrski  ofenzivi   1943   in  med  vpadom   Nemcev in domobrancev v Belo krajino 14. novembra 1944. Med vojno je v Semiču delovala vrsta pomembnih   ustanov   in   organizacij.  Od  februarja   do   novembra  1944 je bil v Semiču sedež glavnega odbora Zveze slovenske mladine (ZSM)  in pokrajinskega komiteja Zveze komunistične mladine Jugoslavije  (SKOJ) za Slovenijo. Z odlokom  predsedstva Slovenskega narodnoosvobodilnega sveta Slovenije (SNOS) je bilo 12. marca 1944 ustanovljeno Javno tožilstvo za Slovenijo, ki je imelo ob ustanovitvi sedež v Semiču, pozneje se je od tu preselilo v Moverno vas. Za glavnega javnega tožilca je  bil   imenovan  Vito  Kreigher,  ki  so ga tik  pred koncem  vojne  ubili  domobranci.  V  nekdanji  stari šoli v Semiču je v letih 1943 do 1945 delovala šola za voditelje SKOJ.
Tu je bil 4. in 5. januarja 1944 prvi kongres kulturnih delavcev na osvobojenem ozemlju, ki se ga je udeležilo nad 70 pisateljev, pesnikov, glasbenikov, skladateljev, upodabljajočih umetnikov, gledaliških igralcev, kritikov in znanstvenih delavcev. Kongresa so se udeležili vidni predstavniki Osvobodilne fronte, med njimi predsednik izvršilnega odbora Josip Vidmar, ki je prebral osrednji 30

referat kongresa Slovenska kultura in narodnoosvobodilna vojna. Na kongresu je bil sprejet predlog, da se ustanovi Slovensko narodno gledališče in Znanstveni inštitut, kar je bilo pozneje uresničeno z odlokom IO OF in SNOS. Ob tem kongresu je bila v Semiču razstava v partizanih nastalih de! Božidarja Jakca.
3. oktobra 1944 je bil v Semiču ustanovljen Umetniški klub, ki je združeval umetnike vseh dejavnosti. Tu  je  deloval  tudi  odbor  Rdečega  križa
Slovenije.
V	Semiču je spomenik padlim borcem semi-
škega področja, kulturni dom je poimenovan po
narodnem heroju Jožetu Mihelčiču, spominske plo
šče pa so vzidane v stene zgradb, kjer je bila
šola SKOJ, javno tožilstvo, sedež komiteja SKOJ
in odbora ZSM in kjer je bil kongres kulturnih de
lavcev.
V	nekdanji  šoli  je  krajevna  muzejska zbirka,
kjer je tudi oddelek NOB.
SMUK
Vrh nad Semičem. Tu je bila 30. oktobra 1941. leta ustanovljena prva belokranjska partizanska četa, ki je ob ustanovitvi štela 30 mož. Sestavljale so jo črnomaljska, gradaška, metliška in semi-ška partizanska skupina. Za njenega komandirja je bil imenovan Lojze Fabjan iz Črnomlja, ki je bil do takrat komandir črnomaljske  partizanske sku-
31

pine. Za komisarja je bil imenovan Jože Mihelčič, ki je pred tem vodil semiško skupino. Od tod je četa po povelju glavnega poveljstva slovenskih partizanskih čet krenila proti Zasavju v akcijo, ki naj bi preprečila Nemcem izseljevanje tamkajšnjih Slovencev.
GORNJE LAZE
Borci prve belokranjske čete so se po neuspelem pohodu v Zasavje vrnili in poiskali prenočišče v Gornjih Lazah pri Mauserjevih in Šobarjevih, kjer so pred pohodom že enkrat prenočevali. 2. novembra leta 1941 ob pol deseti uri ponoči jih je napadla italijanska vojska, ki jo je pripeljal izdajalec. Kaže, da je vedel le za partizane, ki so prenočevali na Mauserjevem hlevu, ne pa tudi za tiste, ki so bili pri Šobarjevih. Vseh 14 partizanov, ki so prenočevali pri Mauserjevih, je padlo. Od Šobarjevih so se sicer rešili, vendar so Italijani pozneje ubili še 5 borcev. Komisarja čete Jožeta Mihelčiča pa so ujeli in ga pozneje v Ljubljani pred vojnim sodiščem obsodili na smrt in ustrelili.
Na Gornjih Lazah stoji spomenik padlim borcem prve belokranjske partizanske čete, ki ga je izdelal kipar Stojan Batič. Od tod je bila doma tudi Milka Šobarjeva, odlikovana z redom narodnega heroja. Na njeni rojstni hiši je v spomin njej in njenim sestram vzidana plošča. 32

ČRMOŠNJICE
Od februarja do septembra 1944. leta s krajšo vmesno prekinitvijo je v Črmošnjicah deloval glavni štab NOV in PO Slovenije. Sem je prišel z Gabra nad Semičem, septembra 1944 pa se je preselil na Lokve pri Črnomlju. Na zgradbi, kjer je imel svoj sedež, je vzidana spominska plošča. Skozi črmošnjice je potekala pomembna partizanska pot, ki je povezovala bojišče v Suhi krajini in dolini Krke s svobodnim ozemljem v Beli krajini.
KOMARNAVAS
V vasi je bila od kapitulacije Italije pa skoro do konca vojne uprava Centralne partizanske bolnišnice. Na zgradbi, kjer je delovala, je vzidana spominska plošča. Blizu je bila partizanska bolnišnica Spodnji Hrastnik in partizansko pokopališče, kjer je pokopanih 81 borcev.
BAZA 20
Osrednji spomenik narodnoosvobodilnega boja in ljudske revolucije.
Na Bazi 20 je ohranjenih 26 barak, v katerih je bilo politično vodstvo narodnoosvobodilnega boja in ljudske revolucije. Tu je bil od 17. aprila 1943 do   19.  decembra   1944  sedež  Izvršilnega  odbora
33

Osvobodilne fronte  in Centralnega   komiteja Ko-    * munistične partije Slovenije.
PARTIZANSKA BOLNIŠNICA JELENDOL
V celoti ohranjena partizanska bolnišnica. Za
čela je delovati že leta 1942, ko je tu skril ranjen
ce znani  partizanski  zdravnik dr.  Pavel  Lunaček-
Igor. Delovala je do osvoboditve. V bližini je gro-     '
bišče, kjer je pokopanih 53 partizanov, ki so umrli     \
v tej bolnišnici.	j
PLANINA	'
Vas pod Mirno goro, ki ima burno vojno preteklost. Med roško ofenzivo (26. avgusta 1942) so Italijani požgali vas Planino in okoliške vasi. Tu je bila leta 1942 partizanska bolnišnica, ki jo je vodil dr. Lojze Mihelčič.
Marca 1944 je bila tu ustanovljena partizanska bolnišnica za rekonvalescente. V tem letu je na Planini delovala tudi partizanska ekonomija, ki je zalagala s hrano bližnje partizanske bolnišnice. 21. aprila 1944 je bil v tej vasi ustanovljen invalidski pevski zbor, katerega tradicijo nadaljuje Partizanski pevski zbor iz Ljubljane. Jedro zbora je tvorilo 17 borcev, ki so se zdravili v bolnišnici na Planini. Na Planini je spominsko obeležje invalid-34

skemu  pevskemu  zboru   in  partizanski  bolnišnici za rekonvalescente.
SREDGORA
V bližini kraja, kjer je bil 8. novembra 1944 pokopan komandant Glavnega štaba NOV in PO Slovenije Franc Rozman-Stane, stoji spominski steber. Posmrtne ostanke komandanta Staneta so aprila 1949 prenesli v grobnico narodnih herojev v Ljubljani.
MIRNA GORA
V planinskem domu na Mirni gori se je med roško ofenzivo v avgustu 1942 nastanil štab Belokranjskega odreda. 26. avgusta so do tu prodrli Italijani in požgali planinski dom in cerkev ob njem, Belokranjski odred pa se je pravočasno umaknil.
Na Mirni gori, ob novem planinskem domu, je v skalo vzidana spominska plošča padlim belokranjskim lovcem.
LOKVE
V gozdu, vzhodno od vasi, so poleti 1944 partizani zgradili več novih barak, kamor se je septembra 1944 vselil Glavni štab NOV in PO Slovenije. To je bila Baza 100. V bližini vasi, kjer sedaj stoji spomenik komandantu Stanetu, so 7. novem-
35

bra 1944 člani glavnega štaba preizkušali angleški minomet, ki so ga dobili partizani od zaveznikov. Ob preizkušanju je ena izmed min eksplodirala v cevi minometa, ki ga je raztrgalo ter pri tem ubilo starejšega vodnika Juga, ter mlajšega vodnika Tončka Dobriloviča, ranjeni pa so bili komandant Glavnega štaba NOV in PO Slovenije, general lajtnant Franc Rozman-Stane, načelnik štaba Lado Ambrožič-Novljan, major, sedaj general Franc Tavčar-Rok, Jože Malnarič-Križevski in podpolkovnik Anton Žnidarič-Štefan. Komandanta Staneta so takoj operirali v civilni bolnišnici v Kanižarici, vendar je še istega dne umrl. Pozneje je ranam podlegel tudi Anton Žnidarič-Štefan.
Kaže, da je sovražnik za Bazo 100 izvedel, ker jo je v marcu 1945 bombardiral. Bombe so padale toliko stran, da niso barakam naredile škode. Glavni  štab je  odšel   iz  Baze   100 v aprilu   1945.
ČRNOMELJ
Od kapitulacije pa do končne osvoboditve je bil Črnomelj središče slovenskega osvobojenega ozemlja. Brez dvoma je bil med vojno osrednji dogodek v Črnomlju prvo zasedanje Slovenskega narodnoosvobodilnega sveta (SNOS), ki je bilo v noči med 19. in 20. februarjem 1944. To zasedanje pomeni mejnik v nastajanju slovenske državnosti. Zasedanje SNOS je bilo v dvorani sokolskega do-doma, ki je danes popolnoma preurejen in s ču-36

dovitim   reliefom  na  pročelju,  delom  Jakoba  Sa-
vinška, predstavlja   dostojen  spomenik temu  do
godku. Na prvem zasedanju SNOS so imeli  refe
rate:  Edvard Kardelj o drugem zasedanju AVNOJ
in o novih splošnih nalogah, Boris Kidrič o gradi
tvi ljudske oblasti in slovenske državnosti v okvi
ru federativne Jugoslavije, dr. Marjan Brecelj o fi
nančnih, gospodarskih  in zdravstvenih  problemih,
ukrepih in nalogah ter Franjo Lubej o delu OF na
področju   narodne   prosvete.   Na  zasedanju   SNOS
je biia sprejeta deklaracija o potrditvi dela sloven
ske delegacije na drugem zasedanju AVNOJ v Jaj
cu ter izjava o pravicah in dolžnostih slovenskega
ljudstva. Pomembna je deklaracija o postavitvi Na
cionalnega komiteja osvoboditve Slovenije (NKOS)
kot  začasne  vlade,   ki   bo  formiran   brž,  ko  bodo
za  to  dani   pogoji.   Do  takrat  bo   pa  delo   NKOS
opravljalo predsedstvo SNOS. Med pomembnejše
odloke, sprejete na prvem zasedanju SNOS, sodi tu
di odlok o razpisu volitev v narodnoosvobodilne od-
■	bore. Sprejet je bil sklep o spojitvi Narodnoosvo-
bodilnega  sveta  za  Slovensko   Primorje  z  organi
slovenske narodne oblasti in pripojitvi Slovenske
ga Primorja k Sloveniji. Sprejetih je bilo še več
b	pomembnih sklepov in odlokov. Prvega zasedanja
SNOS so se udeležili tudi predsednik AVNOJ dr. Ivan Ribar, podpredsednik Moša Pijade in sekretar Rodoljub Čolakovič.
Na Gričku  nad  mestom stoji  veličasten spomenik v spomin  1250 padlim Belokranjcem in žr-
37

tvam fašističnega nasilja. Spomenik je delo kiparja Jakoba Savinška.
Iz Črnomlja je doma narodni heroj Janko Starina, ki je 7. novembra 1942 padel pri Sv. Joštu nad Savinjsko dolino v boju z Nemci. Njegov doprsni kip stoji na križišču Kolodvorske in Ceste heroja Starihe.
Za potrebe zavezniškega letalstva, ki je v Belo krajino dovažalo pomoč v orožju, strelivu, obleki, obutvi in prehrani, za potrebe vojske in evakuiralo ranjence in druge s partizanskih letališč pri Otoku in Krasincu, je v Črnomlju, Sadež 39, delovala meteorološka postaja. O tem priča v hišo vzidana spominska plošča.
V Črnomlju je od decembra 1944 do aprila 1945 deloval Znanstveni inštitut, predhodnik današnjega Inštituta za narodnostna vprašanja, Inštituta za zgodovino delavskega gibanja in Muzeja ljudske revolucije Slovenije. Na delovanje Znanstvenega inštituta v Črnomlju spominja plošča, vzidana v steno hiše na Kolodvorski cesti 61.
Spomenik partizanskim letališčem v Beli krajini stoji v parku pod železniško postajo. Spominja na letališči na Krasincu in Otoku, ki sta imeli pomembno vlogo pri oskrbovanju NOV z vojaškim materialom in evakuaciji ranjenih in bolnih borcev ter civilnega prebivalstva.
Pred železniško postajo stoji tudi lokomotiva, ki je med vojno dajala paro za partizansko elek-38

|    trarno in je spomenik partizanski iznajdljivosti in
|    trdoživosti.
Na sedanji Semiški cesti v hiši številka 1 je bilo jeseni 1944 glavno skladišče sanitetnega materiala Glavnega štaba NOV. Tu je deloval tudi kemijsko-farmacevtski laboratorij, kjer so izdelovali vrsto pomembnih zdravil. Na to delovanje spominja spominska plošča.
V Beli krajini, zlasti v okolici Črnomlja, je bilo po kapitulaciji Italije organiziranih več veterinarskih postaj za potrebe vojske, pa tudi civilnega prebivalstva. V spomin na te ustanove je na hiši številka 5, na Semiški cesti, tam, kjer je bila veterinarska ambulanta komande mesta Črnomelj, vzidana spominska plošča.
Po preselitvi iz Roga, z Baze 20 v Črnomelj, je v sedanji zgradbi Ljubljanske banke na Trgu svobode, od 2. junija 1944 do konca aprila 1945, deloval Denarni zavod Slovenije. Opravljal je naloge narodne banke: kreditiranje, pospeševanje hranilništva, izdajanje bonov in obveznic, opravljal je še druga strokovna dela s področja denarništva. Na zgradbi je vzidana spominska plošča.
Med 28. majem in  14. junijem 1944. leta so
i	bile v Beli krajini volitve v okrožno narodnoosvo-
bodilno skupščino. Poslanci so se zbrali 18. junija 1944. leta v dvorani takratnega sokolskega doma v Črnomlju na prvo zasedanje in izvolili Okrožni izvršilni odbor za Belo krajino, ki je štel 17 članov.  Njegov  predsednik je  postal  Niko Jakofčič,
39

kmet iz Cerkvišč, sicer pa predvojni revolucionar in komunist. 7. januarja 1945 sta se združili skupščini belokranjskega in novomeškega okrožja v eno skupščino, prav tako pa se je spremenila tudi teritorialna upravna razdelitev. Iz obeh okrožij je nastalo le eno — novomeško. Skupna skupščina je izvolila Izvršilni odbor okrožne narodnoosvobodilne skupščine Novo mesto z 21 člani, ki je imel svoje prostore, tako kot prej okrožni izvršilni odbor za belokranjsko okrožje, v črnomaljskem gradu. Na delovanje obeh okrožnih izvršilnih odborov spominja plošča, ki je vzidana v grajsko steno.
Po sklepu novinarske konference, ki je bila 5. in 6. maja 1944 v Metliki, so se 22. oktobra 1944 zbrali v Črnomlju novinarji in uredniki osrednjih partizanskih glasil in glasil Osvobodilne fronte ter ustanovili Slovensko časnikarsko društvo, sprejeli pravila društva ter izvolili upravni odbor s predsednikom Ivanom Potrčem.
Na ta dogodek spominja plošča, vzidana v steno črnomaljskega gradu.
V ulici 21. oktobra sta na hiši številka 13 vzidani kar dve spominski plošči, in sicer Odseku za notranje zadeve pri predsedstvu SNOS, ki je imel tu svoj sedež v letu 1944 do aprila 1945 ter Odseku za sodstvo pri predsedstvu SNOS, ki je urejalo predvsem civilno pravne zadeve.
Na zgradbi, kjer je od 20. septembra do osvoboditve delovala verska komisija pri predsedstvu 40

SNOS, je vzidana spominska plošča (Ulica Mirana Jarca številka 5).
Pred nekdanjo gimnazijo v Črnomlju stoji doprsni kip predvojnega komunista in revolucionarja Janeza Marentiča. Janez Marentič se je rodil 20. aprila 1910. leta v Clevelandu v ZDA, študiral je agronomijo v Zagrebu in leta 1934 diplomiral. Kot študent se je pridružil revolucionarnemu gibanju in bil zaradi tega večkrat v zaporu. Na Mlakah pri Podzemlju je leta 1932 ustanovil prvo partijsko celico v Beli krajini, naslednje leto pa legalno Društvo kmečkih fantov in deklet, preko katerega je širil med kmečko mladino napredne ideje. Napisal je študijo Slovenska vas pod kapitalističnim jarmom. Bil je na ustanovnem kongresu KP Slovenije na Čebinah leta 1937. Bil je kandidat za člana Centralnega komiteja KPS. V začetku vojne je bil med organizatorji vstaje in Osvobodilne fronte. Umrl je v Ljubljani 28. septembra 1942 zaradi tuberkuloze.
V steni avle kulturnega doma v Črnomlju je vzidana plošča, ki spominja na delovanje Slovenskega narodnega gledališča v Beli krajini. Ustanovljeno je bilo z odlokom Izvršilnega odbora Osvobodilne fronte 21. januarja 1944 z nalogo, da v času narodnoosvobodilne vojne posreduje množicam gledališko umetnost. Prvič se je predstavilo 20. februarja 1944 s Cankarjevo dramo Kralj na Betajnovi   ob  zaključku   prvega   zasedanja  SNOS.
41

Ker je SNOS objavil v novembru 1944 zadnjo mobilizacijo vseh moških, starih od 17 do 50 let, so morale žene prevzeti vso skrb za prehrano vojske in za druga dela v zaledju, kakor tudi naloge v političnih in gospodarskih organih oblasti. Da bi žene čim lažje prevzele to breme, je bilo za 14. in 15. januar 1945 v Črnomlju sklicano posvetovanje aktivistk OF iz Bele krajine, z Dolenjske in Notranjske. Tu so se žene z resolucijo obvezale, da bodo s svojim delom v zaledju popolnoma nadomestile moške, ki so bili v vojaških enotah ali na drugih dolžnostih. Ob tej priložnosti je bilo z odlokom Glavnega štaba NOV in PO Slovenije odlikovanih z redom hrabrosti 30 aktivistk, 27 aktivistk pa je dobilo znak hrabrosti za izkazan pogum in pomoč partizanski vojski. Na to posvetovanje spominja plošča, ki je vzidana v steno kulturnega doma v Črnomlju.
Na osnovni šoli Mirana Jarca v Črnomlju je vzidana spominska plošča desetim prosvetnim delavcem iz Bele krajine, ki so izgubili življenje med NOB (Ulica Otona Župančiča številka 8).
V ulici Franca Rozmana-Staneta, na hiši številka 11, pove vzidana spominska plošča, da se je tam rodil Lojze Fabjan, komandir prve belokranjske partizanske čete.
Na hiši številka  19 na Viniški   cesti   govori vzidana spominska plošča, da se je tam od decembra 1944 do aprila 1945 zadrževal štab prve slovenske divizije VDV. 42

V Črnomlju je 8. avgusta 1944 začel redno oddajati radio OF. Sprva je oddajal iz zgradbe vodovodnega rezervoarja nad železniško postajo, nato iz Miheličeve hiše na križišču metliške in se-miške ceste in nazadnje do konca aprila 1945 iz prve železničarske stanovanjske hiše (sekcijske hiše). Na radio OF in njegovo delo spominja plošča, ki je vzidana v steno sekcijske hiše, kjer je deloval nazadnje.
Poleg dogodkov, na katere spominjajo plošče in spomeniki, pa se je v Črnomlju še marsikaj zgodilo, kar je vredno spomina.
18. junija 1939 je bil v Črnomlju prvi belokranjski festival, turistična in folklorna prireditev. Takrat je komunist Milan Šimec organiziral, da so ob progi od Semiča do Metlike visele rdeče zastave.
13, aprila 1941 so Črnomelj zasedli Nemci. 21. aprila pa Italijani.
Kmalu po italijanski okupaciji je bilo v Črnomlju čutiti delovanje komunistov in že julija 1941 je prisegla prva skupina mladincev in skojevcev iz Črnomlja, da se bodo borili proti okupatorju. Prisega je bila v Fabjanovem skednju v Loki.
Prva skupina Črnomaljcev je odšla v partizane 11. avgusta 1941 po napadu na italijansko stražo pri vranoviškem podvozu.
Zaradi partizanskega napada na oskrbovalni voz pri Gribljah so 6. in 7. septembra 1941 Italijani aretirali številne črnomaljce.
43

Odpor je rastel tudi med srednješolsko mladino. 16. februarja 1942. leta je bil izključen ves drugi razred meščanske šole, ker so dijaki prepevali pesmi Hej, Slovani in Oj, Triglav moj dom ter s tem protestirali proti okupaciji in razkosanju Slovenije. 8. junija istega leta pa je stavkal četrti razred, ker so Italijani zaprli njihovega sošolca.
26. marca 1942 so Italijani iznenada opravili hišne preiskave v vseh črnomaljskih hišah.
8. maja 1942 je odšla v partizane večja skupina mladincev, ki se je priključila nastajajoči Belokranjski četi v Dragomlji vasi. Da bi lažje kontrolirali prebivalstvo in ga držali v večji odvisnosti, ter da bi se lahko uspešnejše branili pred partizanskimi napadi, so Italijani v maju in juniju 1942 ogradili Črnomelj z bodečo žico, za katero pa so zgradili vrsto bunkerjev. Vse izhode iz Črnomlja so zavarovali z zapornicami. 25. julija so zaprli vse izhode iz Črnomlja, ponoči na 26. julij pa so začeli z množičnimi aretacijami. Takrat so v Črnomlju aretirali 30 družin, katerih svojci so bili pri partizanih. Aretirali so vse pristaše OF, za katere so vedeli, zaplenili so okrog 80 glav goveje živine. Hiše, iz katerih so izselili prebivalce, so zapečatili. Aretirane so odgnali v vojaške barake na Majerju, kjer se je samo iz Črnomlja zbralo 260 ljudi. Aretacije so nadaljevali tudi naslednji dan. Tako zajete ljudi so nato odvedli v italijanska koncentracijska taborišča.  Nekateri  ljudje,
44

ki jim je grozila aretacija, so preko pristašev OF, sicer pa uradnikov na občini in okraju, pravočasno zvedeli, kaj se pripravlja in so se pred zaporo umaknili iz Črnomlja.
Dne 22. septembra 1942 je 4. kordunaška brigada napadla Črnomelj. Partizani so hoteli priti do topov, ki so jih Italijani imeli na Gričku. Napad ni uspel.
8. septembra 1943 je Italija kapitulirala. Ravno tega dne je bil na Mavrlenu velik zbor prebivalstva, pristašev osvobodilnega gibanja, ki so se ga udeležili mnogi Črnomaljci. Naslednji dan se je v Črnomlju zbrala italijanska vojska, ki je imela zasedeno Belo krajino, da bi odšla v Italijo. Tega dne so vkorakali v Črnomelj tudi partizani in v Črnomlju so potekala pogajanja med italijansko vojsko in partizanskim poveljstvom o predaji orožja in opreme. Oblast v mestu je takoj prevzel mestni odbor OF, ki se je s tem legaliziral. V Črnomelj je prišel tudi okrožni odbor OF za Belo krajino, ki se je sem preselil iz Ravnac. Tega dne je bila v Črnomlju razorožena tudi belogardistična enota. V Črnomlju pa je bilo veliko ljudsko zborovanje.
24. septembra 1943 so bile v dvorani črnomaljskega sokolskega doma volitve v Zbor odposlancev slovenskega naroda, ki se je v oktobru sestal v Kočevju.
3. oktobra 1943 je bil Črnomelj bombardiran. Bombe so popolnoma zrušile 4 hiše, bolj ali manj
45

je bilo poškodovanih še 23 hiš. Pri tem je izgubilo življenje 8 otrok in 4 ženske.
7. oktobra pa je bila z ukazom Glavnega štaba NOV in PO Slovenije postavljena komanda mesta Črnomelj kot zaledna vojaška oblast.
21. oktobra, ob jesenski nemški ofenzivi, so iz semiške strani vdrle v Črnomelj enote 1. SS grenadirskega polka, ubile več ljudi, ki so jih zatekle na cesti in izpustile iz zaporov tiste zapornike, ki jih partizani niso utegnili pravočasno evakuirati.
4. novembra, torej še med ofenzivo, so prišli z Nemci v Črnomelj iz Ljubljane domobranci, ki naj bi v Beli krajini postavili Rupnikovo oblast. Z njimi je prišel tudi Anton Svetina, nekdanji okrajni načelnik, ki ga je tokrat Rupnik postavil za okrajnega glavarja.
Domobranci in Nemci se v Beli krajini niso počutili dovolj močne in to toliko manj, ker so čutili, da nimajo nikakršne podpore prebivalstva. Zato so se 9. novembra umaknili v Kočevje, z njimi pa je odšla tudi Rupnikova oblast in seveda okrajni glavar Anton Svetina. V Črnomelj se je vrnila NOV in ponovno legalizirala ljudska oblast, last.
V novembru 1943 so bili v Črnomlju porušeni vsi mostovi preko Lahinje in Dobličice.
21. aprila 1944 je bilo v Črnomlju ustanovljeno čebelarsko društvo za Belo krajino z nalogo, da priskrbi dovolj medu za partizanske bolnice in 46

otroke, 15. junija 1944 pa je bila ustanovljena kmetijska zadruga, ki je odkupovala kmetijske pridelke, ter prebivalstvu priskrbela razne potrebne izdelke in pridelke, med drugimi s Hrvaškega celo tobak.
Gospodarska razstava v Črnomlju, ki je bila odprta v avgustu 1944. leta, je dala pregled vojnega gospodarstva in skrbi narodnoosvobodilnih odborov za preskrbo belokranjskega prebivalstva.
Od 4. do 6. septembra 1944 je bil v dvorani sokolskega doma 2. zbor aktivistov OF Slovenije, ki se ga je udeležilo okrog 600 delegatov iz vse Slovenije. Med drugim so razpravljali tudi o nalogah OF ob prevzemu oblasti po končani vojni.
1. novembra 1944 je v Črnomlju začelo delovati ponovno ustanovljeno okrajno sodišče.
novembra je bila v Črnomlju ustanovna skupščina Zveze učiteljev in profesorjev Bele krajine. Zasedanje bi se moralo nadaljevati še naslednji dan, vendar je bilo prekinjeno zaradi vdora domobrancev.
novembra 1944 so vdrli domobranci iz Kočevja v Črnomelj. Vdor se jim je posrečil šele okrog 14. ure. Zadrževali so se le dve uri, vendar dovolj dolgo, da so naredili ogromno škode. Uničili so vse, kar so v mestu našli partizanskega ier zažgali meščansko šolo. V Črnomelj je vdrlo sicer le okrog 60 domobrancev, vendar je njihov vdor ščitilo več  močnejših   domobranskih  in  nemških
47

enot. Vsa akcija je bila pravzaprav le del širše zasnovane, toda klavrno propadle akcije, imenovane Snežni metež.
1. decembra 1944 je v Črnomlju začelo delovati okrožno javno tožilstvo za belokranjsko in novomeško okrožje.
Z odlokom predsedstva SNOS je bila v Črnomlju dne 9. oktobra leta 1944 ustanovljena gimnazija kot naslednica nekdanje meščanske šole. S tem so bili položeni temelji srednjemu šolstvu v Črnomlju.
8. februarja 1945. leta je bilo v Črnomlju nadvse slovesno prvo praznovanje slovenskega kulturnega praznika.
Po prvotni zamisli bi morala biti v Črnomlju ob obletnici ustanovitve Osvobodilne fronte slovenskega naroda 27. aprila 1945 proglašena prva slovenska vlada. Dvorana doma ljudske prosvete je bila že nared, slavnostno okrašena z veliko Titovo sliko, delom Božidarja Jakca. Ker je vse kazalo, da bo sovražnik med umikom iz Jugoslavije zasedel Belo krajino, so se od tu umaknili vsi osrednji politični organi in prva slovenska vlada je bila proglašena 5. maja 1945 v Ajdovščini.
KOČEVJE PRI ČRNOMLJU
Po kapitulaciji Italije se je v Kočevju pri Črnomlju naselil Okrožni komite KPS za Belo krajino in Okrožni  cdbor OF za belokranjsko okrožje, od
48

januarja 1945 pa za novomeško okrožje. Na hiši, kjer sta delovala komiteja KPS in odbora OF, je vzidana spominska plošča.
KANIŽARICA
V hiši Jožeta Dvojmoča je bila v začetku februarja leta 1941 tretja partijska konferenca za Belo krajino, kjer je bil izvoljen okrožni komite za Belo krajino z Matijem Bahorjem kot sekretarjem. Konference se je udeležil tudi Tone Tomšič ter govoril o vsebini in sklepih 5. državne partijske konference v Zagrebu. Ta dogodek je zaznamovan s spominsko ploščo na Dvojmočevi hiši.
Borci črnomaljske bojne skupine so v noči med 24. in 25. avgustom vdrli v skladišče razstreliva pri kanižarskem premogovniku in ga 260 kg odnesli.
28. maja je v premogovnik Kanižarica prišla 2. (Mavrlenska) četa Belokranjskega bataljona in sklicala zbor rudarjev. Rudarjem je govoril Matija Bahor, ki je bil komisar te čete in Dušan Pirje-vec-Ahac.
31. avgusta 1942 so partizani drugega bataljona Belokranjskega odreda napadli kamion italijanske preskrbovalne kolone in zaplenili mitra-Ijez — težko bredo in ranili več Italijanov. 21. septembra pa je ista partizanska enota napadla italijansko posadko v kanižarskem rudniku.
49

V Kanižarici so partizani mobilizirali v noči med 25. in 26. avgustom leta 1943. Takrat je odšlo v partizane šest fantov.
Za potrebe civilnega prebivalstva Bele krajine je bila v januarju leta 1944 v Kanižarici ustanovljena partizanska civilna bolnišnica, ki je delovala vse do oktobra leta 1945. Vodila sta jo dr. Anton Cizelj, za njim pa dr. Mirko Černič. Tu je bil po nesreči ob preizkušanju orožja operiran komandant Glavnega štaba NOV in PO Slovenije Franc Rozman-Stane, ki pa je še istega dne, to je 7. novembra 1944, v tej bolnišnici umrl. Na zgradbi, kjer je delovala bolnišnica, je vzidana spominska plošča. Ob tej zgradbi je bilo za potrebe civilne bolnišnice zgrajenih še nekaj barak, ki pa so jih domobranci 14. novembra 1944 ob svojem vdoru v Belo krajino požgali.
BLATNIK
30. septembra 1942 so Italijani divizije Cacci-atori delle Alpi preiskovali Stražnji vrh in v zidanicah ujeli več ljudi, med njimi pet partizank. Uta-borili so se pri zaselku Blatnik pri Kanižarici. Še isti večer so ustrelili partizanko Marijo Luzarjevo, ki je menda med zasliševanjem udarila italijanskega oficirja. Drugo jutro pa so ustrelili še tri partizanke: komaj 15 let staro Francko in njeno leto starejšo sestro Katico Fabjanovo iz Starega 50

trga ob  Kolpi ter Zinko Majzljevo iz Metlike. Na kraju zločina stoji spomenik.
DOBLICE
Med italijansko okupacijo so bili v Dobličah in bližnji okolici stalni spopadi med partizani in italijansko vojsko ter belogardisti. Že 26. maja 1942 je bila v vasi izvoljena narodna zaščita. Za komandanta je bil izvoljen Ivan Belko, za komisarja pa France Radovič. 27. julija so Italijani aretirali več moških in jih nato odgnali na Rab, nekaj dni nato pa so prišli požigat domove partizanskim družinam.
17. junija 1943 je nekaj kurirjev s kurirske postaje TV 8 z Rožič vrha ustavilo pod Dobličami italijansko kolono, ki je štela nad 30 vojakov. V noči med 19. in 20. avgustom 1943 so partizani v Dobličah opravili mobilizacijo fantov v partizansko vojsko. Z njimi jih je odšlo 9.
Mirneje so zaživele Dobliče po italijanski kapitulaciji, ko so doživele le dva sovražna vdora, in sicer ob nemški ofenzivi v oktobru 1943, ko so do Doblič prodrli Nemci s tanki in pa ob vdoru domobrancev iz Kočevja 14. novembra 1944. Takrat je v bližini Doblič padel narodni heroj Jože Mirtič--Zidar. Bil je komandant 4. bataljona 1. brigade VDV, ki je na položajih okrog Doblič branila Črnomelj in Belo krajino. Domobranci so ga ujeli in
51

mu v obraz vrezali  peterokrako zvezdo,  nato pa ga ubili.
Na pobudo odseka za gospodarstvo pri SNOS je bilo 5. in 6. aprila 1944 sklicano v Dobličah posvetovanje kmetijskih strokovnjakov, kjer so razpravljali o zagotavljanju prehrane civilnemu prebivalstvu in vojski. Sprejeli so tudi pravilnik o obvezni obdelavi zemlje in zaščiti semen. S posebno resolucijo pa so dali priznanje kmečkemu prebivalstvu, ki je nosilo poleg borcev najtežje breme osvobodilne vojne. Na to posvetovanje spominja napis na spominski plošči.
Ker je na osvobojenem ozemlju močno primanjkovalo učiteljev, zlasti takšnih, ki bi bili predani osvobodilnemu boju slovenskega ljudstva, je Odsek za prosveto pri predsedstvu SNOS in na pobudo okrožnih šolskih nadzornikov in referentov za ljudsko prosveto organiziral v Dobličah dva pedagoška tečaja, kjer so usposobili za poučevanje na osnovnih šolah 83 tečajnic. Prvi tečaj je bil od 24. julija do 4. septembra, drugi pa od 20. septembra do 12. novembra 1944. Učno prakso so tečajnice opravljale kar na osnovni šoli v Dobličah.
DOBLIŠKAGORA
Sredi decembra 1944 so se v zidanice Dobli-ške gore preselila iz Baze 20 v Rogu vsa osrednja vodstva narodnoosvobodilnega boja in ljudske revolucije: Centralni komite KPS, Izvršilni odbor in 52

plenum OF ter ostali tu do odhoda na Primorsko 27. aprila 1945.
Na bivanje in delo Borisa Kidriča in Franca Leskovška-Luke spominja plošča, ki je vzidana v steno nekdanje občinske (sedaj Beltove) zidanice, na bivanje Centralnega komiteja KPS in Izvršilnega odbora OF pa plošča vgrajena v steno Maleri-čeve zidanice.
K VASIC A
22. septembra 1942 je kordunaška 4. brigada napadla italijansko motorizirano kolono na cesti med Kvasico in Dragatušem ter ji prizadela težke izgube: 58 ubitih, 32 ranjenih in 24 pogrešanih (to je zajetih). Italijani so izgubili 68 pušk, 5 težkih in 3 lahke strojnice, 1 metalec min in 9 motornih vozil. Na ta boj spominja spomenik, delo Jakoba Savinška, ki stoji ob cesti na kraju spopada.
MLJCLARJI
V bližini Miklarjev, pod hribom Židovec, je bilo taborišče prvih belokranjskih partizanov. Najprej je tu taborila  le črnomaljska  skupina, nato
pa so se ji pridružili še drugi. Sprva je bilo tu le 5 partizanov, do konca avgusta 1941 pa že 14. Za komandirja skupine je bil imenovan Lojze Fabjan, za komisarja pa Jože Vrščaj, oba doma iz črnom-
53

Ija. V tem taborišču so ostali do srede septembra 1941. leta.
Na to taborišče spominja napis, vsekan v živo skalo na kraju, kjer je bilo taborišče in pa spominska plošča na logarnici v Miklarjih. Leta 1944 je bila v tej logarnici prehodna partizanska bolnica. 14. novembra 1944 so se tu spopadli iz Kočevja prodirajoči domobranci in neka manjša partizanska enota, ki je ščitila umik bolnice, nato pa so se pomotoma udarili še domobranci med seboj. Tu sta se namreč srečali dve domobranski koloni, ki sta druga drugo imeli za partizane in si prizadejali precejšnje izgube.
STARI TRG OB KOLPI
Kočevski bataljon Notranjskega odreda in del 2. čete Belokranjskega bataljona sta 1. junija 1942 napadli italijansko posadko v Starem trgu, ki je bila dobro utrjena. Boj je trajal od zgodnjega jutra do srede popoldneva, ko je prišla tik pred padcem postojanke Italijanom pomoč iz Črnomlja, Vinice in Sinjega vrha. Proti koncu napada so dobili pomoč tudi partizani. Preko Kolpe je namreč prišla četa hrvaškega Primorsko-goranskega odreda. V tem boju je padlo 10 Italijanov, 11 pa je bilo ranjenih. Partizani pa so imeli dva mrtva (Franc Ivec iz Metlike in domačin Franc Prebil) ter 4 ranjene. Med njimi je bil Janko Brodarič, ki je bil pozneje proglašen za narodnega heroja. Na ta boj spomi-54

nja spominska plošča, kjer so vpisana tudi imena padlih borcev in žrtev fašističnega nasilja iz Starega trga in osmih okoliških vasi.
Stari trg je bil sedež rajonskega odbora OF in rajonskega komiteja KP Slovenije. Na hiši, kjer sta  se  zadrževala,  je  vzidana  spominska  plošča.
Z odredbo Glavnega štaba NOV in PO Slovenije z dne 13. septembra 1943 je bila za belokranjsko okrožje ustanovljena komanda belokranjskega vojnega področja s komandami mest Črnomelj, Metlika, Vinica in Stari trg. Komande mest so delovale kot posebne zaledne vojaške oblasti, kar je bilo posebej določeno z ukazom, ki nosi datum 19. september 1943. Sedež komande mesta Stari trg je bil v poslopju osnovne šole, o čemer priča tudi spominska plošča.
Starem trgu je bila postaja etapnih voženj in etapno skladišče vojnega materiala. Vozniki iz Starega trga so vozili na etapi Stari trg—Brod Mora vi ce.
bližini Starega trga, na Paki, je bilo spušča-lišče zavezniške vojne pomoči.
27. aprila 1945 se je v Stari trg zateklo nad 1000 beguncev iz vse Bele krajine. Vse je kazalo, da si bo sovražnik preko Bele krajine izsilil umik iz Jugoslavije. Begunci, predvsem otroci in žene, so ostali v Starem trgu le nekaj dni. Ko je nevarnost minila, so se vrnili na svoje domove.
55

GORICA
Od tu je bil doma Franc Špehar, kmet, organizator naprednega kmečkega gibanja pred vojno, podpisnik znanega razglasa Zveze delovnega ljudstva Kaj hočemo, leta 1941 pa organizator Osvobodilne fronte na svojem področju.
RAZ VAJE
Na kraju, kjer so fašisti zahrbtno ubili Franca Špeharja, kmečkega organizatorja, in njegovega sovaščana Miho Mukavca, stoji spominsko obeležje.
DAMELJ
Vas ob Kolpi, kjer je pred vojno deloval komunist Jože Fortun. Od tu je bil doma udeleženec oktobrske revolucije Jure Špehar.
11. novembra 1943 se je pri tej vasi prepeljala preko Kolpe slovenska delegacija na poti na drugo zasedanje AVNOJ v Jajce.
VINICA
Prve demonstracije proti Avstroogrski so bile v Vinici že 1, novembra leta 1918. Pod vplivom socialistične revolucije v Rusiji je v Vinici naraslo revolucionarno in republikansko razpoloženje do 56

te mere, da je ljudstvo 21. aprila 1919 odvzelo oblast dotakratnemu občinskemu odboru in izvolilo novega ter oklicalo republiko. Ta republika je živela le do 25. aprila, ko je prišla v vas vojska, žandarji pa so aretirali voditelje republike, ki so bili naslednje leto na procesu v Ljubljani 19. in 20. maja 1920 obsojeni na zaporne kazni od treh tednov do treh let.
V spomin na te dogodke stoji na trgu v Vinici spomenik, delo kiparja Vrščaja iz Črnomlja.
Na viniškem pokopališču je skupni grob v Raz-vajih ubitega Franca Špeharja, predvojnega organizatorja kmečkega gibanja in enega izmed organizatorjev OF v Beli krajini, ter njegovega sovaščana Mihaela Mukavca.
Prva skupina fantov je odšla iz Vinice v partizane 10. maja 1942, delovanje OF v Vinici pa se je začelo močneje čutiti. 27. julija 1942 so Italijani aretirali svojce partizanov in jih odgnali v Črnomelj, od tod pa v internacijo.
Ob kapitulaciji Italije je bila OF v vasi dovolj močna in organizirana, da je takoj prevzela oblast, vendar pa Viničani italijanske posadke niso razorožili in se je lahko z orožjem umaknila v Črnomelj.
Ker je bilo kmalu jasno, da pripravljajo Nemci ofenzivo proti osvobojenemu ozemlju, so partizani 17. oktobra 1943 razstrelili viniški most preko Kolpe. Boji so se začeli 19. oktobra in so trajali do 21. oktobra, ko so se morali partizani umakniti,
57

ker je pretila nevarnost, da jim pridejo Nemci za hrbet. V Vinico so prišli Nemci šele 23. oktobra po zasilnem mostu preko Kolpe in so ostali tu do prvih dni v novembru.
Iznenadni vdor Nemcev in ustašev je doživela Vinica še 28. avgusta 1944. Takrat so se sovražniki skrivoma izkrcali v Damlju in Podklancu, obkolili Vinico in iznenada vdrli vanjo. Tu so presenetili komando mesta, ujeli več partizanov, ropali po Vinici in z vozovi odvažali naropano blago in živino preko Kolpe.
Proti koncu vojne so postajale komunikacije vse pomembnejše, ker je tudi NOV postajala vse bolj opremljena s sodobnimi tehničnimi sredstvi. Tako so inženirske enote VII. korpusa 16. aprila 1945 dovršile lesen most preko Kolpe, ki je bil dovolj čvrst tudi za promet s kamioni in tanki. Že naslednjega dne je prišla po tem mostu v Belo krajino 5. prekomorska brigada, ki je s svojimi 2400 borci okrepila v stalnih bojih že močno izčrpan VII. korpus. O prihodu te brigade v Belo krajino govori tudi spominska plošča, ki je vzidana v steno Župančičeve rojstne hiše v Vinici. 23. aprila je ustašem uspelo deloma požgati in porušiti komaj teden dni star most,vendar so ga partizanske inženirske enote v naslednjih dneh ponovno usposobile.
Preko Vinice je bil vzpostavljen   neposredni stik med prodirajočo IV. armado in enotami VII. korpusa NOV in PO Slovenije. 58

V Vinici stoji spominski steber, na katerem so vklesana imena padlih borcev in žrtev fašističnega nasilja iz Vinice in sosednjih vasi.
ZAPUDJE
Navsezgodaj, 19. avgusta leta 1942, so v vas Zapudje vdrli pripadniki obmejne fašistične milice g Sinjega vrha. Hoteli so presenetiti 3. četo 2. bataljona Belokranjskega odreda, za katero so vedeli, da se je tam zadrževala. Ker čete niso našli, so začeli požigati. Požgali so domove in gospodarska poslopja 25 gospodarjem, 8 mož in fantov, ki so jih obdolžili sodelovanja s partizani, so ustrelili, 12 vaščanov in 5 ujetih partizank, ki so jih/zalotili v Zapudju, pa so odgnali v internacijo. \/aščani so pobite pokopali v skupnem grobu, kier stoji tudi spomenik ustreljenim. Drugi spomenik padlim va-ščanom in žrtvam nasilja pa je postavljen v obnovljeni vasi.
DRAGATUŠ
Ker je volilna komisija po petojanuarskih volitvah leta 1935 od 388 glasov, ki so bili oddani za opozicijo, razveljavila kar 264, je prišlo naslednjega dne, ko se je za zadevo razvedelo, v Dra-gatušu do protirežimskih demonstracij. V demonstrante so žandarji streljali in ubili kmeta Mihaela Goršeta iz Sel pri Dragatušu.
59

Tudi italijanska okupacija ni prizanesla tej vasi. 1. avgusta leta 1942 so bile v Dragatušu in okoliških vaseh velike racije. S tega področja so odpeljali v internacijo kar 113 ljudi. Ker se je zdela Italijanom pot med Črnomljem in Vinico, po kateri so morali oskrbovati svojo posadko v Vinici, zelo nevarna, so jo poskušali zaščititi s tom, da so decembra 1942 postavili v Dragatušu svojo postojanko.
Po kapitulaciji Italije, ko so začeli zavezniki podpirati NOV, je v jeseni 1944 začelo v okolici Dragatuša delovati zavezniško spuščališče. Sem so zavezniška letala s padali odmetavala vojaški mnterial vse do spomladi leta 1945.
Gotovo najhujši dan pa je doživel Dragatuš 5. maja 1944, ko je 6 nemških letal v treh zaporednih naletih odvrglo na vas okrog 100 bomb različnih velikosti. Uničiti so hoteli glavni štab NOV in PO Slovenije, ki pa se je nekaj dni pred bom-bardirajnem vrnil v Črmošnjice, odkoder je prišel v marcu istega leta. Človeških žrtev na srečo ni bilo veliko. Ubit je bil le eden, ranjenih je bilo 5 ljudi. Zato pa je bila materialna škoda toliko večja: popolnoma je bilo uničenih 9 hiš in 7 gospodarskih poslopij, delno poškodovanih je bilo 23 hiš in 12 gospodarskih poslopij, pobita živina, uničeni pridelki in orodje.
Na protirežimske demonstracije v stari Jugoslaviji, na bombardiranje Dragatuša in na žrtve, 60

ki jih je dal v NOB Dragatuš z okoliškimi vasmi, spominja spomenik, ki stoji sredi vasi.
BOJANCI
Spomladi 1942 postanejo Bojanci zatočišče hrvaškim partizanom, ko se morajo umakniti pred ustaši preko Kolpe. Tu je bil že zgodaj spomladi osnovan krajevni odbor OF in narodna zaščita. V začetku leta 1943 (ali ob koncu leta 1942) je bila v Bojancih postavljena kurirska postaja TV 9. Kurirji te postaje so vzdrževali zvezo s Hrvaško, tudi zveza med glavnima štaboma NOV Slovenije in Hrvaške je potekala preko Bojancev oziroma preko te kurirske postaje.
Okrog 20. januarja 1943 je preko Bojancev potoval Ivo Ribar-Lola in se tu nekaj časa zadrževal pri črnomaljski četi Vzhodnodolenjskega odreda. Del te čete ga je nato spremljal do Suhorja pri Metliki.
4. julija 1943 je prišla v Bojance Tomšičeva brigada in še istega dne so jo napadli Italijani. Vsi italijanski napadi so bili odbiti. Italijani so imeli v tem boju 6 ranjenih in 8 pogrešanih. Od teh so jih partizani 6 ujeli in iz propagandnih razlogov po zaslišanju izpustili.
Poleti 1943 je bila v bojanski šoli osnovana hrvaška partizanska bolnica, po kapitulaciji Italije pa so v bližini, v Velikem bukovju, zgradili barake.
61

Zadnji sovražni vdor so doživeli Bojanci 28. avgusta 1944, ko se je skozi Bojance umikal del sovražne enote, ki je tega dne zgodaj zjutraj vdrla v Vinico.
V	steno osnovne šole sta vzidani dve spomin
ski plošči. Prva govori o boju Tomšičevcev z Ita
lijani, druga pa spominja na hrvaško partizansko
bolnico.
TRiBUCE
V	tej vasi je bil 16. septembra 1943 ustanov
ljen bataljon Vzhodnodolenjskega odreda, ki pa je
bil takoj poslan na Kočevsko, kjer je tvoril jedro
novoustanovljenemu Kočevskemu odredu.
21. oktobra je vdrla v vas nemška motorizirana kolona, ki je uspela priti v Belo krajino pri Gribljah preko Kolpe.
Zadnji vdor sovražnika pa so doživele Tribuče 28. avgusta leta 1944, ko je iz Adlešič vdrla v Tribuče sovražna kolona. Tega dne so pred Tribuča-mi potekali tudi boji med deli 3. bataljona Belokranjskega odreda in temi sovražniki. Partizanske enote so bile prešibke, da bi obranile Tribuče. V Tribučah so sovražniki plenili in ropali zlasti živino.
Po ukazu Glavnega štaba NOV in PO Slovenije je bil 24. novembra leta 1944 v Tribučah formiran Avstrijski partizanski bataljon, ki je bil nato dodeljen Cankarjevi brigadi kot njen 4. bataljon. V tem bataljonu se je poveljevalo v nemščini. Ba-62

taljon je ostal v sestavu  Cankarjeve  brigade do konca vojne.
O ustanovitvi obeh bataljonov pričata spominski plošči, ki sta vzidani v steno osnovne šole v Tribučah.
ADLEŠIČI
Vas ob Kolpi z zelo zanimivo in burno preteklostjo. Vas, ki je enotno podpirala partizansko vojsko, pa če je šlo za slovenske ali hrvaške partizane.
Kronist je za Adlešiče in okoliške vasi zapisal vrsto podatkov, med njimi so zanimivi zlasti naslednji:
Italijani so 8. septembra 1941 aretirali v Adle-šičih in v okoliških vaseh okrog 80 moških, ker so hoteli dobiti podatke o napadalcih na italijanski oskrbovalni voz pri Gribljah ali pa, da bi v množici aretiranih zajeli tudi napadalce.
1.	maja 1942 so adlešiški fantje postavili sredi vasi visok mlaj s slovensko zastavo na vrhu kot znamenje, da niso pokorjeni.
2.	in 6. avgusta so Italijani ponovno množično aretirali prebivalstvo in iz Adlešič in sosednjih vasi odgnali v taborišča blizu 100 ljudi vseh starosti.
27. decembra je šla skozi Adlešiče 4. kordu-naška brigada, ki je tu onesposobila občinski urad
63

in s seboj odpeljala italijanskega tajnika, ki je v Adlešičih   predstavljal    italijansko  civilno  oblast.
V hiši Radeta Vrliniča je bilo italijansko skladišče hrane, ki so jo morali kmetje oddajati za italijansko vojsko. Februarja leta 1943 pa so skladišče partizani temeljito izpraznili. V februarju je v Adlešičih in v okoliških vaseh uspešno potekala partizanska mobilizacija. Takrat so bile v Adlešičih in okoliških vaseh ustanovljene mladinske in sko-jevske organizacije, ki so delale ves čas med vojno zelo aktivno.
Med drugim so mladinci za prvi maj leta 1943 na Preložniku zakurili velik kres, ob njem prepevali partizanske pesmi in plesali kola, in to kljub temu, da je bila v bližnjem pobreškem gradu italijanska posadka, ki je gotovo videla kres in slišala petje. Zanimivo, da so Italijani  ostali  mirni.
Po kapitulaciji Italije, točneje 14. oktobra 1943, se je v adlešiško šolo naselila bolnica kordunske-ga odreda in karlovškega vojnega področja. Tu je delovala vse do 28. avgusta 1944, ko je bila šola požgana. V gornjih prostorih šole je v oktobru in novembru 1943 deloval tudi štab karlovškega vojnega področja, potem pa se je naselil v gradu Pobrežje.
Ko se je delo štaba karlovškega področja razširilo in v gradu Pobrežje ni bilo več prostora za vse prištabne enote, delavnice in ustanove, so se nekatere od njih ponovno preselile v Adlešiče. Tako so v Adlešičih od februarja 1944 dalje tiskali
64

Karlovški tednik. Prva številka Karlovškega tednika je izšla 25. februarja 1944.
28.	avgusta 1944 so v Adlešiče in v okoliške
vasi vdrli Nemci in ustaši, ki so pred tem ropali
po Vinici. V Adlešičih so se zadrževali do drugega
dne. Med tem so v Adlešičih zažgali šolo in še
nekaj hiš, zažgali pa so tudi grad Pobrežje.
Najbolj pa je prizadel Adlešiče in okoliške vasi vdor Nemcev in ustašev 22. marca 1945. Na slovensko stran Kolpe so prišli po jezu pri Po-brežju, požgali pa so Adlešiče, Pobrežje, Purgo, Velika in Mala Sela, Gorenjce in Vrhovce.
Na vojne dogodke spominjajo v Adlešičih naslednja obeležja: Spominski relief vojnim žrtvam 1914—1918 in 1941—1945, vzidan v cerkveni zid na pokopališču, spominska plošča z imeni padlih žrtev fašističnega nasilja, vzidana v steno zadružnega doma, spominska plošča na šoli, kjer sta imela sedež partizanska bolnica in štab karlovškega vojnega področja, plošča na hiši, kjer so tiskali Karlovački tednik, grobnica in spomenik padlim, ki stoji na pokopališču v Adlešičih.
POBREŽJE
Vas, ki je bila nekoč znana po ponosnem Len-kovičevem gradu, je tudi v NOB pokazala svojo žilavost.
29.	junija 1941 je bil v Nacetovi hiši v Pobre-
žju sestanek z najzaupnejšimi ljudmi tega okoliša,
65

ki ga je organiziral Niko Jakofčič iz Cerkvišč. Ta sestanek je bil odločilnega pomena za poznejšo politično opredelitev tega dela Bele krajine.
Italijani, ki so se naselili v pobreškem gradu, so terorizirali prebivalstvo, načrtno so požigali domove tistih prebivalcev, za katere so izvedeli, da sodelujejo s partizani. Nekatere pa so tudi ustrelili. Celo ko so ob kapitulaciji Italije že bežali, so mobilizirali vozove, da so jim vozili opremo v Črnomelj.
V novembru 1943 se je v grad vselil štab kar-lovškega vojnega področja z vrsto prištabnih enot, delavnic, odsekov in ustanov. Tu so ostali do sovražnega vdora v Belo krajino 28. avgusta 1944, ko so prišli Nemci in ustaši tudi do Pobrežja. V gradu so odkrili skladišče raznega materiala, ki je bil last karlovškega vojnega področja in grad zažgali. Takoj po njihovem odhodu je komanda karlovškega vojnega področja dala grad toliko obnoviti, da je bilo v njem še mogoče bivanje.
Ponovno so vdrli v Pobrežje ustaši in Nemci 22. marca 1945. Tokrat se jim je posrečil iznenadni vdor po jezu pri mlinu v Pobrežju. Ponovno so grad izropali in tokrat tako požgali, da pozneje ni bil več obnovljen. Ustašem in Nemcem se je postavila v bran samo straža iz komande mesta Črnomelj, vsega 11 borcev. Ustaši so jo obkolili in pobili do zadnjega moža. 66

GRIBLJE
6. septembra 1941 je črnomaljska partizanska skupina v bližini Gribelj na cesti, ki vodi proti Črnomlju, napadla italijanski oskrbovalni voz, ki je vozil oskrbo za italijansko obmejno milico, ki je bila nastanjena v gribeljski osnovni šoli. Dva italijanska vojaka sta bila ubita, trije pa ranjeni, od katerih je pozneje še eden umrl. Italijani so zaradi tega napada aretirali okrog 200 ljudi in jih v Črnomlju zasliševali, vendar napadalcev niso izsledili. Na mestu napada stoji spomenik.
23. februarja 1943 so belogardisti v vasi aretirali 33 fantov in jih odvedli v Črnomelj. Tu so jih imeli nekaj dni zaprte in jih silili, da bi vstopili v njihove vrste, toda nihče ni hotel z njimi.
Med jesensko ofenzivo 1943 so pri Gribljah po plitvini in preko pontonskega mostu, ki so ga tu postavili, vdrli v Belo krajino Nemci. Svoj vdor so uskladili z vdorom druge skupine, ki je prodrla preko Gorjancev 21. oktobra 1943. Vdrli so z množico kamionov in tankov in naglo prodirali proti Črnomlju. V noči med 2. in 3. novembrom pa so pon-tonski most napadli partizani (vod 2. bataljona Karlovškega odreda) in ga deloma uničili. Naslednjo noč pa so ga uničili do konca.
27. avgusta 1944 so ponovno vdrli Nemci in ustaši v Griblje, ropali živino in dragocenosti. S seboj so odvedli tudi 6 domačinov. S to akcijo so hoteli odvrniti pozornost partizanskih enot od glav-
67

ne smeri napada pri Vinici, ki so jo začeli drugo jutro. Podobno so hoteli preko Kolpe 13. novembra 1944, dan pred nemškim in domobranskim vdorom iz Kočevja v Črnomelj. Ta poskus vdora pri Gribljah se jim ni posrečil. Zadnji poskus vdora je bil 21. marca 1945, ki pa je bil tudi zavrnjen. Zato pa so na hrvaški strani Kolpe postavili topove in minomete ter med kratkim obstreljevanjem zažgali kar 45 gospodarskih poslopij in hiš. Vse je kazalo, da išče sovražnik primerne položaje za obsežnejši vdor v Belo krajino ob svojem umiku iz Jugoslavije. Pri tem bi gotovo najbolj trpele obkolpske vasi. Da v tem slučaju ne bi bilo nepotrebnih žrtev med civilnim prebivalstvom, so samo iz Gribelj med 25. in 29. marcem 1945 z letali evakuirali nad 100 otrok, žena in bolnikov v Dalmacijo.
Pred šolo v Gribljah stoji  spomenik   padlim vaščanom.
KRASINEC
Vaški odbor OF je bil na Krasincu organiziran 2. februarja 1942. leta. Organizirala in zaprisegla sta ga Niko Jakofčič iz Cerkvišč in Stane Šmid iz Gradca.
V noči med 16. in 17. februarjem je bila na Krasincu partizanska mobilizacija. V partizane je odšlo 25 fantov. 68

Spomladi 1944 je na travnikih ob Kolpi med Krasincem in Gribljami začel delavski bataljon NOV pripravljati letališče za zavezniška letala, ki so začela tu pristajati septembra istega leta. Letališče je prenehalo delovati 28. aprila 1945. V tem času so na njem pristajala le angleška in ameriška letala, pripeljala so vojaško pomoč za NOV in odvažala ranjence, bolne in evakuirane. Največja evakuacija z letali v Jugoslaviji med vojno je potekala med 25. in 29. marcem 1945, ko so s tega letališča odpeljali v Zemunik v Dalmacijo nad 2000 otrok, žena, bolnikov in starcev. Letališče so sovražna letala bombardirala januarja in februarja 1945, vendar večje škode niso naredila.
Na gasilskem domu na Krasincu je vzidana spominska plošča padlim vaščanom.
BORŠT — MLAKE
Leta 1932 je bila na pobudo Janeza Marentiča, takrat še študenta agronomije v Zagrebu, ustanovljena na Mlakah pri Podzemlju prva partijska celica v Beli krajini. Komunisti so začeli intenzivno delovati v sokolskem društvu v Podzemlju, poskušali so doseči nabavo marksistične in druge napredne literature za sokolsko knjižnico, vendar so bili onemogočeni. Zato so, spet na pobudo Janeza Marentiča, naslednje leto ustanovili Društvo kmečkih fantov in deklet, ki je združevalo naprednejšo mladino iz sosednjih vasi.
69

Banska uprava je leta 1935 društvo zaradi njegovega preočitnega političnega delovanja razpustila.
Spomenik prvi partijski celici in Društvu kmečkih fantov in deklet stoji v Borštu ob cesti Gra-dac—Krasinec.
GRADAC
Leta 1933 je bilo v Gradcu ustanovljeno Društvo kmečkih fantov in deklet, ki pa je bilo zaradi preočitnega naprednega političnega delovanja z odločbo banske uprave razpuščeno že leta 1935. Leta 1935 je bila v Gradcu na pobudo domačina Jakoba Butale ustanovljena partijska celica. V Gradcu je delovalo tudi sokolsko društvo, ki je bilo leta 1939 tik pred razpadom. Takrat pa so vodstvo društva prevzeli komunisti, poživili njegovo delovanje in ga vodili vse do razpada stare Jugoslavije.
V	spomin na Društvo kmečkih fantov in deklet ter na gradaško partijsko celico je v steno zadružna trgovine vzidana spominska plošča.
V	Gradcu je od maja do septembra leta 1940, v kleti Nandeta Butala, delovala partijska ilegalna tehnika (šapirograf), s katero so gradaški komunisti  razmnoževali  partijski  propagandni  material.
Uporniški duh Gradčanov se začne očitno kazati že takoj v začetku okupacije. Gradaški mladinci so 1. maja 1941, torej že po kapitulaciji Jugoslavije, sredi vasi postavili mlaj in na vrhu izo-70

besi I i jugoslovansko zastavo in ga na zahtevo Italijanov niso hoteli podreti. Nazadnje sta ga morala T), maja podžagati občinski tajnik in eden od žan-darjev.
Na železniški postaji in v njeni neposredni okolici so od avgusta do oktobra 1941 Gradčani naredili vrsto sabotaž, konec oktobra se pridruži rjradaška sabotažna skupina prvi belokranjski četi na Smuku.
5. oktobra 1941 so Italijani v Gradcu aretirali več fantov in mož, ker je bil prejšnji večer pri železniški postaji ubit italijanski podoficir. Najbolj množične aretacije so opravili Italijani 26. julija 1942, ko so zaprli svojce partizanov, njihove domove pa požgali. Drugič so požigali Italijani 6. decembra 1942, ko je zgorelo imetje trem družinam.
Vse nasilje Italijanov pa ni moglo preprečiti, da se ne bi Gradčani organizirali. V Gradcu je bil postavljen vaški odbor OF že maja 1942, aprila 1943 pa organizirana Protifašistična ženska zveza. Takoj po kapitulaciji Italije, 9. septembra 1943, je v Gradcu prevzel oblast odbor OF. Na železniški postaji so partizani in pripadniki OF ustavili vlak, ki je peljal Italijane iz Metlike v Črnomelj ter jih razorožili, belogardistom pa so ukazali, naj zapu-ste vlak in oddajo orožje.
Tudi po kapitulaciji Italije je Gradac živel za OF in osvobodilno vojno.
71

V	gradaškem  gradu  je  bila  od  srede  marca
1944	pa vse do konca vojne šola Vojske državne
varnosti (VDV) s tajnim imenom Točka 77. V gra
du se je zvrstilo 9 obveščevalnih tečajev, 6 teča
jev za borce VDV, 1 radiotelegrafski in 1 admini
strativni tečaj. Na to dogajanje spominja plošča,
ki je vzidana pred vhodom v steno gradaškega gra
du. 18. junija 1944 je bil v dvorani sokolskega do
ma ustanovljen Rdeči križ Slovenije. Na steni po
slopja, kjer je danes pošta, je v spomin na ta do
godek vzidana plošča. Sokolski dom, ki je postal
kulturni dom, pa ima prostor, kjer bo urejena spo
minska zbirka Rdečega križa Slovenije.
V	Gradcu  se je  od jeseni   1944 do spomladi
1945	zadrževala prehodna partizanska bolnica, od
koder so prevažali ranjence do letališč v Otoku in
na Krasincu.
30. januarja 1945 je bil Gradac bombardiran. Zadet je bil nov lesen most preko Lahinje, popolnoma razbiti dve hi<;i in žaga ob mostu, 14 hiš je bilo poškodovanih. Med bombnim napadom je izgubilo življenje 5 ljudi, 8 pa je bilo ranjenih.
Iz  Gradca   sta  bila  doma  Anton    Kovačič   in Slavko Cerjanec, ki sta padla na Gornjih Lazah ob znani   tragediji   prve   belokranjske  čete,  ter  revolucionar Jakob Butala, ki je padel med roško ofenzivo, avgusta 1942.
Na trgu sredi vasi stoji sporne; ik pladlim vaščanom Gradca in okoliških vasi. 72

VrtANOVIČI
V	noči na 12. avgust leta 1941 so pripadniki črnomaljske-bojne skupine napadli italijansko stražo pri vranoviškem cestnem podvozu. Napad se ni posrečil. Po tem napadu je odšlo v partizane 5 črnomaljcev, ki so do takrat prebivali kar dema v Črnomlju. Na kraju spopada stoji spomenik.
V	Vranovičih sta imela svoj sedež od konca lota 1944 pa do spomladi 1945 Invalidski partizanski pevski zbor in Godba glavnega štaba NOV in PO Slovenije.
Od leta 1944 pa do konca vojne je v Vranovičih delovala tudi partizanska milarna.
Na gasilskem domu je vzidana spominska plošča padlim vaščanom.
PODZEMELJ
Italijani so zasedli v Podzemlju šolsko poslopje 2. aprila 1942 in od tu poskušali strahovati okoliško prebivalstvo, šolsko poslopje, ki je v bližini gozda na robu vasi, so močno utrdili, kljub temu pa so partizanski obveščevalci uspeli natančno ugotoviti njihovo oborožitev in razporeditev ter celo izdelali točen načrt postojanke.
Avgusta 1944 je bila v šolskem poslopju začasno šola VDV, v letu 1945 pa materinski dom in zavetišče za vojne sirote.
V	Podzemlju stoji spomenik padlim vaščanom
iz Podzemlja in okoliških vasi. Na stari šoli je vzi-
73

dana spominska plošča Janezu Marentiču, ki je tu prejemal prve šolske nauke. Pred novo šolo, ki nosi njegovo ime, pa stoji doprsni kip.
GERŠIČI
Januarja 1942 je zasedla Geršiče italijanska straža, ki je varovala prehod preko Lahinje in prehod preko železniške proge. Konec marca pa se je ta straža premaknila v bunker nad progo pri železniškem postajališču na Dobravicah.
Februarja 1942 so prišli v vas fašisti iz Podzemlja in začeli brez vsakršnega povoda ropati. Ob povratku v postojanko pa so jih napadli partizani.
Junija istega leta sta se ob progi spopadli dve italijanski patrulji, ki sta druga drugo imeli za partizane. Še istega dne so prišli v vas Italijani, aretirali 6 moških, od katerih so naslednji dan tri ustrelili pod obtožbo, da so napadli italijanski patrulji.
Naslednji mesec so Italijani, da bi preprečili prehajanje partizanov preko Lahinje, požgali most na Lahinji pri Geršičih. Ker pa so kmalu ugotovili, da od tega ni bilo nobene koristi, ampak so le sami imeli težave, so most popravili. Pač pa so ta most porušili spomladi 1943 partizani, ker so imeli prehod preko jezu pri Žuničevem mlinu v Krivoglavicah. Spomladi leta 1944 so most spet obnovili, toda tokrat partizani in ga ob nemškem 74

In domobranskem vdoru v Črnomelj 14. novembra 1944 ponovno porušili.
V	Geršičih je bil ustanovljen odbor OF junija
1942, ki je med drugim do italijanske kapitulacije
skrbel za varen prehod preko Lahinje in preko mo
čno zastražene železniške proge.
V	letu 1944 so v bližini vasi postavili barake
za gojence oficirske šole, ki je tudi bila v vasi. Tu
je bil višji in nižji oficirski tečaj, komisarska šola,
minerski tečaj, tečaj VDV. šola je delovala od ju
nija do zime 1944. V letih 1943 do 1945 je v vasi
delovala tudi partizanska osnovna šola.
Zajetje studenca ob Lahinji je urejeno kot spomenik padlim vaščanom. Za vasjo, na mestu, kjer so belogardisti ubili Miho Žuniča, stoji spominski steber. V steno hiše, kjer je bilo vodstvo oficirske šole, je vzidana spominska plošča.
DOBRAVICE
Vas sestavljata dva dela, Dolnje in Gornje Dobravico. Vaški odbor OF je bil postavljen julija 1942, kmalu nato pa so Italijani pobirali moške in jih odpeljali v internacijo. V bližini vasi so bili prehodi partizanskih kurirjev in enot preko železniške proge, zato so Italijani zlasti na tem delu zgradili več bunkerjev, s katerimi so hoteli zavarovati železniško progo.
Prvič so Italijani požigali v Gornjih Dobravicah 20. avgusta leta 1942, ko je petnajstletni Tone
75

Rus vzel  italijanskemu vojaku puško in z njo odšel k partizanom.
Partizani so večkrat napadli bunkerje ob progi. Tako je 13. hrvaška brigada napadala v noči na 30. november 1942. Posebno uspešna pa je bila 17. aprila 1943, ko je uničila dva bunkerja, še dva močno poškodovala, po nasipu prevrnila 800 m železniške proge, uničila v Dobravicah postajno poslopje, podžagala vrsto brzojavnih drogov in odnesla več kilometrov telefonske žice. Napadenim so prišli ob podpori topniškega ognja na pomoč Italijani in belogardisti iz Metlike. Boji so trajali do enajste ure dopoldne, ko so se partizani umaknili. Italijani so imeli v tem boju 5 mrtvih in 7 ranjenih, partizani pa enega mrtvega in 3 ranjene. Iz maščevanja so nato Italijani požgali v Dolnjih Dobravicah vse hiše razen ene, v Gornjih Dobravicah pa je zgorelo tri četrtine vasi.
Partizani so se lotili železniške proge v bližini Dobravic še dvakrat, 7. maja in 23. maja 1943, ko so progo minirali in iztirili lokomotivi tovornih vlakov.
BOČKA
Bočka  je   pravzaprav   ozemlje    med  semiško cesto  in  Strmcem  ob  cesti  od  Starega  pilda  pa skoro do Trnovca. Tu je le nekaj raztresenih hiš, ozemlje pa kot nalašč za zasede. 76

16. maja 1942 je v Bočki pri Pekovi loži čakala partizanska zaseda izdajalca Petra Kolarja. V kratkem spopadu je padel italijanski karabinjer, Kolar pa je ušel.
18. maja so na istem mestu partizani ponovno postavili zasedo. V spopadu je padel italijanski vojak, Italijani pa so nedaleč stran, v Strmcu, zajeli partizana Franca Sušca iz Metlike in ga po kratkem zaslišanju ustrelili.
8. novembra 1942 je zašla v zasedo Cankarjeve brigade v Bočki na Rosinovem hribu kolona 60 vojakov, ki je vozila oskrbo za italijansko posadko na Hrastu. Po kratkem spopadu je bila italijanska kolona razbita, padlo je 6 vojakov, 5 je bilo ranjenih, nekaj pa so jih partizani ujeli. Po zagotovilu, da se partizani ne borijo proti italijanskemu ljudstvu, pač pa le proti fašizmu, ki je tudi italijansko ljudstvo pahnil v vojno, so jih v samih spodnjicah in srajcah poslali nazaj v Metliko. Cankarjeva brigada ni imela izgub.
28. septembra 1943 je bila v Bočki pri Vra-nešičevi hiši ustanovljena 15. slovenska narodnoosvobodilna brigada, ki si je v poznejših bojih zaslužila ime »udarna«. Sestavili so jo iz dela borcev Vzhodnodolenjskega odreda in novo mobiliziranih borcev iz Bele krajine. Zato je pozneje dobila naziv »Belokranjska«.
Na mestu, kjer je bila ustanovljena, stoji spominsko obeležje.
77

KAZALO

Uvod	5	Mirna  gora	35	
Metlika	7	Lokve	35	
Čurile	13	Črnomelj	36	
Rosalnice	13	Kočevje  pri   Črnomlju	48	
Radoviči	14	Kanižarica	49	
Božakovo	15	Blatnik	50	
Drašiči	15	Dobliče	51	
Krmačina	16	Dobliška  gora	52	
Vinomer	17	Kvasica	53	
Radovica	18	Miklarji	53	
Bojanja  vas	19	Stari  trg  ob  Kolpi	54	
Grabrovec	19	Gorica	56	
Dragomlja  vas	20	Razvaje	56	
Suhor	21	Damelj	56	
Ravnace	24	Vinica	56	
Hrast	25	Zapudje	59	
Mačkovec	26	Dragatuš	59	
Brezova reber	26	Bojanci	61	
Sela  pri  Semiču	27	Tribuče	62	
Mladica pri Semiču	27	Adlešiči	63	
Nestoplja vas	27	Pobrežje	65	
Vavpčja vas	28	Griblje	67	
Semič	29	Krasinec	68	
Smuk	31	Boršt — Mlake	69	
Gornje Laze	32	Gradac	70	
Črmošnjice	32	Vranoviči	71	
Komama vas	33	Podzemelj	72	
Baza 20	33	Geršiči	72	
Partizanska bolnišnica		Dobravice	74	
Jelendol	34	Dobravice	74	
Planina	34	Bočka	75	
Sredgora	35			

KONTROLNE TOČKE Z ŽIGI

1. METLIKA	2. RADOVICA     I  3. SUHOR            j	
4. SEMIČ	5. BAZA 20	6.  MIRNA             I GORA               1	
7.  ČRNOMELJ	8. STARI TRG	9. VINICA            I	
1 10. DRAGATUŠ	11. ADLEŠIČI	12. GRADAC       I